03.02.20
22-ц/812/333/20
Справа №472/1175/19
Провадження №22-ц/812/333/20                      Головуючий суду першої інстанції – Кучерявенко С.С.
Категорія 27                                                         Доповідач суду апеляційної інстанції – Локтіонова О.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

03 лютого 2020 року                                                                 м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Локтіонової О.В.,
суддів: Колосовського С.Ю.,Ямкової О.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 11 грудня 2019 року, ухвалене об 11 год.16 хв. під головуванням судді Кучерявенка С.С. у приміщенні суду у смт.Веселинове Миколаївської області, повний текст якого складено 17 грудня 2019 року, за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

16 серпня 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі – АТ КБ «Приватбанк» або Банк) подало до суду зазначений позов до ОСОБА_1 , який обґрунтовувало наступним.
11 лютого 2011 року між Банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит в сумі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов договору станом на 20 травня 2019 року утворилася загальна заборгованість за кредитним договором у сумі 31 339,73 грн., яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 1004,73 грн., пені за прострочене зобов`язання в сумі 24 826,69 грн., пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. в сумі 3539,75 грн. та штрафів в сумі 1968,56 грн. (фіксована частина в сумі 500 грн., процентна складова в сумі 1468,56 грн.).
Посилаючись на зазначене, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у сумі 31 339,73 грн., а також судовий збір у сумі 1921 грн.
Не погоджуючись з позовними вимогами, ОСОБА_1 у своєму відзиві зазначала, що вона дійсно отримувала кредит, однак у розмірі 500 грн. строком на 1 рік до 11 лютого 2012 року. Інших платіжних карток не отримувала. Наданий Банком кредит погасила у належний строк. Оскільки строк дії картки сплив 11 лютого 2012 року, а Банк звернувся з позовом до суду у серпні 2019 року, то позовна давність спливла. За такого, просила відмовити у задоволенні позову.
Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 11 грудня 2019 року в задоволенні позовних вимог Банку відмовлено.
Рішення мотивоване тим, що сторони при укладенні кредитного договору не передбачили умов щодо сплати позичальником процентів за користування кредитом та неустойки, а тому стягнення цих сум є безпідставним. Оскільки Банк, ігноруючи вказане, все ж таки стягував відсотки з позичальника у розмірі, який покриває заборгованість за тілом кредиту, то позичальник не повинен відшкодовувати його у судовому порядку, бо воно є погашеним за рахунок стягнутих банком відсотків, які кредитним договором не передбачені. 
Не погодившись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Відповідно до ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, то повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
В разі порушення зобов`язання наступають наслідки, визначені ст.611 ЦК України та умовами договору. Зокрема, кредитор має право вимагати відшкодування збитків та сплати пені або штрафу відповідно до умов договору.
Відповідно до вимог статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.
Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності. Це ж стосується і штрафу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).
Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.
Ст.ст.525, 612, 625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.  Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
З матеріалів справи вбачається, що 11 лютого 2011 року між Банком та ОСОБА_2 укладено договір про надання банківських послуг, що підтверджується Анкетою-заявою позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку та довідкою про умови кредитування, які містять підписи позичальника. 
Сторони погодили, що базова процентна ставка за договором в місяць (нараховується на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів в році) становить 2,5%; розмір пені за несвоєчасне погашення заборгованості складається з: пені (1) = базова процентна ставка за договором / 30 – нараховується за кожен день прострочення кредиту; пеня (2) = 1% від заборгованості, але не менше 30 грн. в місяць, що нараховується один раз на місяць за наявності прострочення по кредиту або процентам 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму від 50 грн. та більше; штраф складається з 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, із врахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій.
Отже, висновок суду першої інстанції про відсутність домовленості сторін про розмір неустойки є помилковим.
Протягом дії договору позичальником було отримано дві кредитні карти: перша – 11 лютого 2011 року строком дії до 31 травня 2014 року, друга – 15 лютого 2014 року строком дії до 31 липня 2017 року. 
Розрахунок заборгованості та виписка по рахунку свідчать, що позичальник користувалася кредитними коштами і періодично здійснювала погашення заборгованості за кредитом. Останні погашення заборгованості позичальником було здійснено 30 березня 2017 року на суму 310 грн. та 23 травня 2017 року на суму 0,25 грн. 
Вказане спростовує твердження відповідача про неотримання нею другої кредитної картки. Доказів її втрати та звернення з цього приводу до Банку чи правоохоронних органів відповідач суду не представила. 
За такого, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення, виходячи з наступного.
Дослідженими доказами доведено факт укладання між сторонами кредитного договору, у якому обумовлена сплата процентів та неустойки. Строк дії договору – до 31 липня 2017 року.
У випадку не виконання позичальником умов договору у АТ КБ «Приватбанк» було право звертатися до суду з вимогою про стягнення кредиту, процентів та неустойки.
Таке право Банк реалізував шляхом подання позову 16 серпня 2019 року.
Отже, за вимогами вищевикладених норм законодавства у Банка є право на стягнення тільки тіла кредиту, позовна давність за яким у 3 роки на момент подання позову не спливла. 
Стягнення ж неустойки є безпідставним, бо кредитором пропущено річну позовну давність. 
Враховуючи викладене, позовні вимоги Банку підлягають частковому задоволенню на суму 1004,73 грн., що є заборгованістю за простроченим тілом кредиту.
Оскільки рішення суду скасоване, а позов Банку задоволено на 3 %, то відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь Банку за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції підлягає стягненню судовий збір у сумі 144,08 грн.
Керуючись ст.ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.
Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 11 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк».
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 11 лютого 2011 року у сумі 1004,73 грн. та судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції у сумі 144,08 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                             О.В. Локтіонова

Судді                                                         С.Ю. Колосовський

                                                                   О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 03 лютого 2020 року.