П О С Т А Н О В А
Іменем  України
 
19 лютого 2020 року           
м. Київ                                                                      
 
Справа № 813/2417/17
Провадження № 11-568апп19
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Прокопенка О. Б., 
суддів Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України (далі – заступник військового прокурора) до державного реєстратора Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» Бірака Євгенія Васильовича (далі – державний реєстратор), треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Архібуд» (далі – ТОВ «Архібуд»), Громадська організація «Правозахисний центр імені генерала УНР Володимира Сікевича», Львівська міська рада, про визнання протиправним і скасування рішення
за касаційними скаргами ТОВ «Архібуд» та державного реєстратора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 2 травня 2018 року (суддя Кухар Н. А.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року (судді Довга О. І., Шавель Р. М., Сапіга В. П.),
УСТАНОВИЛА: 
У липні 2017 року заступник військового прокурора звернувся до суду з позовом, у якому просив (з урахуванням уточнень позовних вимог) визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора від 6 лютого 2017 року, індексний номер 33721246, про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Архібуд» на об`єкт нерухомого майна – незавершене будівництво на АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1164601946101.
На обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 6 лютого 2017 року державним реєстратором було прийнято рішення про реєстрацію за ТОВ «Архібуд» на земельній ділянці на вул. Довбуша, 15 об`єкта незавершеного будівництва. 
Під час реєстрації об`єкта незавершеного будівництва не зазначено ні ступінь збудованого, ні точне місце розташування майна, що не виключає можливість продовження забудовниками будівельних робіт та ймовірність, що будівельні роботи, які виконано після 6 лютого 2017 року, були виконані до цієї дати. 
Відповідно до договору оренди землі від 11 грудня 2008 року земельна ділянка на АДРЕСА_1 передавалася для будівництва житлового кварталу. 
Зазначає, що дозвіл на будівництво від 26 травня 2011 року виданий на будівництво готельно-рекреаційного комплексу. 
У лютому 2017 року до прокуратури регіону звернулася Громадська організація «Правозахисний центр імені генерала УНР Володимира Сікевича» з приводу реєстрації за ТОВ «Архібуд» права власності на об`єкт незавершеного будівництва на 
АДРЕСА_1 , долучивши до звернення інформаційну довідку Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 7 лютого 2017 року, з якої вбачається, що заявником ТОВ «Архібуд» при державній реєстрації права власності подано ухвалу Львівської міської ради від 8 липня 2010 року. 
Цією ухвалою внесено зміни до ухвали від 5 липня 2007 року № 1023 «Про затвердження ТОВ «Архібуд» проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки на вул. О. Довбуша, 15 у м. Львові». 
У пункті 1 слова «для будівництва кварталу житлової забудови» замінено словами «для будівництва готельно-рекреаційного комплексу». 
Пунктом 2 ухвали Львівської міської ради від 8 липня 2010 року ТОВ «Архібуд» зобов`язано внести зміни до технічної документації на земельну ділянку та договору оренди землі. 
Зазначає, що рішення органу місцевого самоврядування не є правовстановлюючим та дозвільним документом. Приступати до будівництва готельно-рекреаційного комплексу ТОВ «Архібуд» могло тільки після внесення змін до договору оренди та його державної реєстрації. 
Вказує на те, що ТОВ «Архібуд» вимоги ухвали Львівської міської ради від 8 липня 2010 року не виконало, зміни у договір оренди не внесло, вказані зміни не пройшли необхідної процедури державної реєстрації, а тому на цей момент діють положення договору, який пройшов державну реєстрацію, а саме про надання в оренду земельної ділянки по вул. Довбуша 15 з метою будівництва житлового кварталу. 
Під час здійснення державної реєстрації порушено права держави, оскільки земельну ділянку загальною площею 2,8939 га по вул. Довбуша, 15 у м. Львові, кадастровий номер № 4610136600:01:009:0017, витребувано на користь держави в особі Кабінету міністрів України відповідно до постанови Львівського апеляційного господарського суду від 19 вересня 2017 року у справі за № 5015/2804/12.
Львівський окружний адміністративний суд рішенням від 2 травня 2018 року, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року, позов задовольнив. 
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що державний реєстратор діяв не  відповідно до встановлених прав та обов`язків, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ТОВ «Архібуд» та державний реєстратор подали касаційні скарги. 
ТОВ «Архібуд» у своїй касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та закрити провадження у справі. 
На обґрунтування касаційної скарги ТОВ «Архібуд» посилається на те, що спір у цій справі є приватноправовим, а не публічно-правовим, оскільки виникнення спірних правовідносин у цій справі прямо пов`язане з наявністю юридичних фактів, щодо яких існує спір про цивільне право, а також з огляду на те, що позивачем у цьому спорі є особа, яка була заявником стосовно проведення реєстраційних дій.
Також посилається на те, що справа не може розглядатися за правилами адміністративного судочинства, а підлягає розгляду в господарському судочинстві, а тому провадження у цій справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС).
Державний реєстратор у своїй касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Позивач у своїх відзивах на касаційні скарги вказує, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими і такими, що прийняті в результаті всебічного, повного та об`єктивного розгляду судами всіх обставин справи в їх сукупності та винесені з дотриманням матеріального та процесуального законодавства. Просить касаційні скарги ТОВ «Архібуд» та державного реєстратора залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій – без змін.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 1 квітня 2019 року передав цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 346 КАС, оскільки ТОВ «Архібуд» оскаржує судові рішення з мотивів порушення судами правил предметної юрисдикції.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах, установлених статтею 341 КАС, наведені в касаційних скаргах та відзивах не неї доводи, Велика Палата Верховного Суду вважає, що касаційна скарга ТОВ «Архібуд» підлягає задоволенню, а касаційна скарга державного реєстратора – частковому задоволенню з таких підстав.
Як установили суди попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, 13 липня 2005 року Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження № 258-р «Про затвердження переліку нерухомого військового майна Держприкордонслужби, яке може бути відчужено».
1 березня 2007 року ухвалою Львівської міської ради № 612 погоджено ТОВ «Архібуд» місце розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо надання земельної ділянки площею 
2,945 га на АДРЕСА_1 в оренду строком на 10 років для будівництва об`єктів архітектурної діяльності відповідно до погодженого у встановленому порядку містобудівного обґрунтування за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення за функцією використання – землі змішаного використання.
5 липня 2007 року ухвалою Львівської міської ради № 1023 затверджено ТОВ «Архібуд» проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки площею 2,8317 га на вул. О. Довбуша, 15 у м. Львові в оренду терміном на 10 років для будівництва кварталу житлової забудови за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення за функцією використання – землі житлової забудови.
4 грудня 2008 року ухвалою Львівської міської ради № 2260 «Про внесення змін та доповнень до ухвали міської ради від 5 липня 2007 року № 1023» доповнено вказану ухвалу пунктом 1 такого змісту: «Вилучити за згодою з користування військового містечка № 301а військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України земельну ділянку площею 2,8939 га на АДРЕСА_1 та перевести до земель міста»; слова «площею 2,8317 га» замінено словами «площею 2,8939 га», слова «за рахунок земель промисловості транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення» замінено словами «перевівши із земель транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення до земель житлової та громадської забудови».
11 грудня 2008 року між Львівською міською радою в особі директора департаменту містобудування Павліва А. П., (орендодавець) і ТОВ «Архібуд» (орендар) укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого орендодавець, на підставі ухвал Львівської міської ради від 7 червня 2007 року № 899 «Про затвердження Положення про організацію, проведення та оформлення купівлі – продажу у власність або надання в оренду земельних ділянок несільськогосподарського призначення у м. Львові», від 5 липня 2007 року № 1023 «Про затвердження ТОВ «Архібуд» проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки на АДРЕСА_1 » та від 4 грудня 2008 року № 2260 «Про внесення змін та доповнень до ухвали міської ради від 5 липня 2007 року № 1023» надав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться у АДРЕСА_1 , для будівництва кварталу житлової забудови. В оренду передається земельна ділянка, кадастровий номер 4610136600:01:009:0017, загальною площею 2,8939 га, у тому числі під забудовою – 0, 0909 га, під твердим покриттям – 0,1013 га, під озелененням – 2,7017 га.
Заява про державну реєстрацію права власності була подана ОСОБА_1 1 лютого 2017 року, що підтверджується карткою прийому заяви № 79322557.
6 лютого 2017 року державним реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 33721246, згідно з яким вирішено провести державну реєстрацію права власності (форма власності – приватна) на незавершене будівництво, кадастровий номер земельної ділянки 4610136600:01:009:0017, за суб`єктом ТОВ «Архібуд».
Розглядаючи справу по суті заявлених позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.
Проте такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права.
Вирішуючи питання щодо визначення юрисдикції, в межах якої має розглядатись ця справа, Велика Палата Верховного Суду виходить із таких міркувань.
Вимогами у цій справі є визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, згідно з яким вирішено провести державну реєстрацію права власності (форма власності – приватна) на незавершене будівництво, кадастровий номер земельної ділянки 4610136600:01:009:0017, за  ТОВ «Архібуд».
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Згідно із частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
На підставі пункту 7 частини першої статті 4 КАС суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Статтею 19 КАС визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження; спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Водночас помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на всі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію – визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило майнового, приватного права чи інтересу.
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, якщо позивач не був заявником стосовно оскаржених ним реєстраційних дій, які були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваного рішення, запису в державному реєстрі прав, вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких прийнято спірне рішення, здійснено оскаржуваний запис.
Натомість до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта, а останній відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17).
Стаття 15 Цивільного кодексу України  передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
З матеріалів справи убачається, що виникнення спірних правовідносин обумовлено незгодою позивача з правомірністю набуття третьою особою у справі права власності на об`єкт нерухомого майна – незавершене будівництво по вул. О. Довбуша, 15 у м. Львові, за ТОВ «Архібуд», що стало підставою для оскарження реєстрації права власності на це майно. 
Тобто предметом розгляду в цій справі є законність набуття ТОВ «Архібуд» права власності на нерухоме майно, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.
Отже, спірні правовідносини у справі пов’язані з необхідністю захисту права на об`єкт нерухомого майна, тобто права цивільного, тому позов у справі не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Оскарження рішення про державну реєстрацію права власності безпосередньо пов`язане із захистом позивачем цивільного права у спорі щодо нерухомого майна з особою, яка не заперечує законності дій державного реєстратора з реєстрації за нею права на це майно. 
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору.
Частиною першою статті 1 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК), чинного на час звернення позивача до суду, було передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з установленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. 
Чинною редакцією ГПК визначено, що юридичні особи та фізичні особи – підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина друга статті 4).
Згідно із закріпленими в пункті 6 частини першої статті 20 зазначеного Кодексу (у чинній редакції) правилами господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи – підприємці.
Ураховуючи те, що спір у цій справі пов`язаний, серед іншого, із захистом речових прав позивача на нерухоме майно, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами господарського судочинства
Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня, 15 травня, 4 вересня 2018 року, 16 жовтня, 18 грудня 2019 року (справи № 826/366/16, 826/2691/16, 823/2042/16, 636/3748/17, 820/312418; переведення № 11-96апп18, 11-351апп18, 11-377апп18, 11-98апп19, 11-765апп19 відповідно). 
При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
За нормами частини третьої статті 3 КАС провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
На підставі пункту 5 частини першої статті 349 КАС суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі у відповідній частині.
Суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, установлених статтями 238, 240 КАС. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги (частина перша статті 354 КАС). 
Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу з порушенням правил юрисдикції адміністративних судів, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для скасування судових рішень із закриттям провадження у справі.
За змістом частини третьої статті 354 КАС у разі закриття судом касаційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 цього Кодексу суд за заявою позивача постановляє в порядку письмового провадження ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи.
За правилами частини першої статті 239 КАС якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі. 
Ураховуючи викладене та керуючись статтями 341, 345, 349, 354, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Архібуд» задовольнити.
2. Касаційну скаргу державного реєстратора Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» Бірака Євгенія Васильовича задовольнити частково.
3. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 2 травня 2018 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року скасувати, провадження у справі закрити.
4.Роз`яснити позивачеві, що розгляд цієї справи віднесено до суду господарської юрисдикції та що він має право протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутися до Великої Палати Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач	 	О. Б. Прокопенко	
Судді:	Н. О. Антонюк	О. Р. Кібенко	
 	Т. О. Анцупова	В. С. Князєв	
 	С. В. Бакуліна	Л. М. Лобойко	
 	В. В. Британчук	Н. П. Лященко	
 	М. І. Гриців	В. В. Пророк	
 	Д. А. Гудима	Л. І. Рогач	
 	В. І. Данішевська	О. М. Ситнік	
 	Ж. М. Єленіна	В. Ю. Уркевич	
 	О. С. Золотніков	О. Г. Яновська