ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/2205/19  Номер провадження 22-ц/814/154/20	Головуючий у 1-й інстанції Андрієнко Г.В.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.,
судді: Дорош А.І., Триголов В.М,
розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 19 вересня 2019 року (час ухвалення судового рішення невідомий; дата виготовлення повного тексту судового рішення – 25 вересня 2019 року) і за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу цього ж суду від 05 листопада 2019 року (час ухвалення судового рішення невідомий; дата виготовлення повного тексту ухвали – 08 листопада 2019 року) у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

                                     В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з вказаним позовом, просило стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь банку заборгованість у розмірі 122 545 грн. 83 коп. за кредитним договором №б/н від 05.04.2011 року.
Заявлені вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за укладеним кредитним договором.
19.09.2019 року представником відповідача – адвокатом Ошекою О.А. в судовому засіданні о 10:28:41 год., до закінчення судових дебатів заявлено клопотання про розподіл судових витрат, понесених відповідачем на професійну правничу допомогу та фактичних витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги. 

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 19 вересня 2019 року відмовлено в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

27.09.2019 року ОСОБА_1 відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України протягом п`яти днів після ухвалення рішення, суду надано докази понесених нею судових витрат у загальній сумі 55 500,00 грн.
Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 05 листопада 2019 року заяву ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково.
Стягнуто з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8 000 грн. В іншій частині заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 19 вересня 2019 року, посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про задоволення позовних вимог банку в повному обсязі. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції при вирішенні спору по суті безпідставно відкинув докази, надані Банком в обґрунтування заявлених вимог, не врахував довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», особисто підписану відповідачем де зазначено: базову відсоткову ставку за користування кредитом, порядок нарахування пені за несвоєчасне погашення заборгованості, розмір пені, розмір штрафів при порушенні термінів платежів.
Вказувало, що судом не перевірено розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що відповідач протягом 2011-2018 років користувалась кредитною карткою частково сплачуючи заборгованість, у тому числі відсотки, пеню та комісію, тим самим визнаючи свої зобов`язання за угодою та в розмірі встановлених обов`язкових платежів.
Також вказувало, що судом першої інстанції помилково застосовано строк позовної давності з моменту внесення позичальником останнього платежу на погашення кредитної заборгованості, тоді як відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 27 лютого 2019 року у справі 743/150/17) перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки, тобто з 31 січня 2017 року, а позов подано у 2019 році, тобто в межах позовної давності.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 05 листопада 2019 року, посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить скасувати оскаржуване судове додаткове рішення, ухвалене шляхом постановлення ухвали від 05.11.2019 року у справі № 554/2205/19, задовольнити її заяву та стягнути з банку на її користь 55 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, надану до 27.09.2019 року.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції у порушення норм процесуального права постановив ухвалу замість додаткового рішення, яким повинно було вирішуватись питання судових витрат, не обґрунтував свій висновок про неспівмірність гонорару з виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, та ціною позову.
Також вказувала, що банк не заперечував проти заявленої нею суми судових витрат, а тому відповідно до висновків, викладених у постанові ВС ОП КГС від 22.11.2019 року № 902/347/18, суд першої інстанції не мав права зменшувати розмір витрат на правничу допомогу. 

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , по суті, повторно навела свої доводи на підтвердження заперечень проти пред`явленого позову, просила залишити без змін рішення суду першої інстанції. 

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 19 вересня 2019 року слід залишити без задоволення з таких підстав:
Відповідно до п.1 ч.1 ст.371, ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       З матеріалів справи вбачається, що 05 квітня 2011 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з анкетою-заявою та прохала надати їй кредит за платіжною карткою (т.1 а.с.11).
В цей же день між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та  ОСОБА_1    укладено договір без номера, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 6 200 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з умовами надання кредиту фізичним особам складає між нею і Банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві (т.1 а.с.11).
Згідно витягу з тарифів обслуговування кредитних карт розмір щомісячних платежів становить 7 % від заборгованості (т.1 а.с.12).
До позовної заяви Банку долучений витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с.13-36), витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» 
Згідно розрахунку, наданого АТ КБ «ПРИВАТБАНК», загальна сума заборгованості станом на 31.12.2018 року становить 122 545 грн. 83 коп., з яких: 
5 976 грн. 91 коп. – заборгованість за тілом кредиту;
116 568 грн. 92 коп. – заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 05.04.2011 по 29.06.2018 роки (т.1 а.с.9-10).
За кредитним договором без номеру від 11 травня 2011 року ОСОБА_1 отримано дві картки (т.1 а.с.151).
З виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 за період з 01 квітня 2011 року по 11 травня 2019 року вбачається, що кредитний ліміт становить 6 200 грн., а баланс на кінець період становить 2 253 343 грн. 57 коп. (т.1 а.с.152-154, 195-200).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що:
анкета-заява від 05.04.2011 року не містить відомостей про те, що ОСОБА_1  отримала Умови та Правила надання банківських послуг, які діяли на час укладення договору, не  підписувала жодного документу, який обумовлював би порядок та умови сплати такого платежу як сплату процентів за користування кредитними коштами, що, в свою чергу, вказує на відсутність правових підстав для стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами;
фактично отримані та використані позичальником ОСОБА_1 кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, суд вважав позовну вимогу щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту обґрунтованою, оскільки у даному випадку кредитор має право вимагати виконання вказаного зобов`язання з боку відповідача;
однак, враховуючи заяву відповідача про застосування позовної давності, виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, а також не надано належних та допустимих доказів на підтвердження існування поважних причин для пропуску строку позовної давності.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», апеляційний суд виходить з такого.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Суд першої інстанції у відповідності до наведеної норми процесуального закону правомірно керувався при вирішенні цього спору правовими позиціями, що викладені у постановах ВП ВС від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (провадження №  14-131цс19) та ВС у справі № 344/3627/169-ц від 12.06.2019 року.
Велика Палата Верховного Суду за результатами розгляду справ у подібних правовідносинах зробила такі висновки.
«Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.»
За змістом положень ст.12, ст.13, ст.89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Кожна із сторін зобов`язана довести належними і допустимими доказами ті, обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи у межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може збирати докази, що стосуються спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судоми у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійснені учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. 
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Зважаючи на те, що відповідач як споживач банківських послуг є більш слабкою (незахищеною) стороною у спірних правовідносинах, апеляційний суд виходить з того, що відповідач не підтвердив свою згоду з Умовами і правилами надання банківських послуг, які долучені до справи, а Банк не довів зворотнє належними і допустимими доказами. 
У підтвердження заявлених вимог Банк надав суду світлокопію анкети-заяви від 05.04.2011 року (т.1 а.с.11 і зворот), у якій не зазначено розміру кредитних коштів, що надаються позичальнику, строк, на який вони надаються, розмір процентів за користування кредитними коштами, наслідки прострочення позичальника, тощо.
Окрім того, Банком надана світлокопія Витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (т.1 а.с.12) і Витягу Умов та Правил надання банківських послуг, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/ (т.1 а.с.13-27). 
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме вищевказаний Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», а також те, що зазначені документи на момент отримання позичальником кредитних коштів взагалі містили умови щодо процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у передбачених цими документами, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.
Твердження апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», яка особисто підписана відповідачем, не можуть буті взяті до уваги, оскільки матеріали справи не містять такої довідки.
Отже, висновки суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог у частині стягнення процентів за користування кредитними коштами є законними і обґрунтованими.
Судом першої інстанції досліджено виписки з карткового рахунку та зазначено, що відповідачу встановлено кредитний ліміт 6 200,00 грн., вона користувалася грошима, отримувала кошти через банкомат, здійснювала розрахунки через термінали в касах магазинів тощо, частково погашала заборгованість, потім знов користувалася коштами, а отже отримала кредитну карту «Універсальна Gold», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки, а протилежного стороною відповідача не доведено. Отже, суд першої інстанції правомірно визнав доведеною вимогу Банку про стягнення тілу кредиту у розмірі 5 976 грн. 91 коп. 
Стосовно доводів апеляційної скарги про застосування судом першої інстанції наслідків пропуску строку давності по вимозі із стягнення заборгованості по тілу кредиту апеляційний суд зауважує таке.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Якщо укладеним договором передбачений обов`язок позичальника сплачувати (повертати) кредит періодичними платежами, то перебіг строку давності починається рахується окремо для кожного періодичного платежу (див. постанови Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104 цс16, постанова ВС від 27.02.2019 року у справі № 743/150/17).
Згідно довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 11.05.2019 року № 30.1.0.0/2-20190313/625 ОСОБА_1 у межах кредитного договору б/н від 05.04.2011 року отримала картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 01.2017 року (т.1 а.с.151)
Користуючись кредитними коштами, ОСОБА_1 періодично сплачувала заборгованість за наданим кредитом, останній платіж вона здійснила 13.01.2015 року у розмірі 800 грн. (т.1 а.с.9 зворот). 
У підтвердження тези про те, що кінцевий строк дії картки (перевипущеної) до січня 2017 року, Банк окрім згаданої вище довідки надав суду лише світлокопії фотокарток, на яких зображена ОСОБА_1 з кредитною карткою, але на цих світлинах неможливо прочитати (побачити) ні номер картки, ні строку її дії (т.1 а.с.156-157).
Зазначені докази у сукупності не є достатніми і належними (ст.77, і ст.80 ЦПК України) на підтвердження того факту, що кінцевий термін повернення кредиту за угодою б/н, укладеною 05 квітня 2011 року між Банком і ОСОБА_1 , є 31 січня 2017 року. 
Банком суду також не надано розрахунку заборгованості у межах трирічного строку (від дня звернення до суду з позовом) з урахуванням обов`язкових регулярних щомісячних платежів.
Отже, зважаючи на те, що останній платіж ОСОБА_1 здійснила 13.01.2015 року, а до суду Банк звернувся у березні 2019 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку пропуск Банком строку давності, що є окремою підставою для відмови у позові. 
В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази (окрім тих, яким суду першої інстанції дав належну правову оцінку), з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.
Зважаючи на встановлене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції. 

Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 05.11.2019 року апеляційний суд виходить з такого.
Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення, у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права. 
Доводи апеляційної скарги по суті зводяться до двох тверджень: суд всупереч вимогам закону постановив ухвалу, а не додаткове рішення. а також безпідставно зменшив розмір підтверджених витрат на правову допомогу. 
Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ч.2 та 3 ст.246 ЦПК України для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.
Відповідно до п.п. 1,2 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати.
Як вбачається з матеріалів справи, 19.09.2019 року представником відповідача – адвокатом Ошекою О.А. в судовому засіданні о 10:28:41 год. до закінчення судових дебатів заявлено клопотання про розподіл судових витрат, понесених відповідачем на професійну правничу допомогу та фактичних витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги (т.1 а.с.230). 
Через 5 днів, 24.09.2019 року, ОСОБА_1 відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України направлено поштовим зв`язком докази понесених нею судових витрат у загальній сумі 55 500,00 грн. (т.2 а.с.4-8).
Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 05.11.2019 року стягнуто з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8 000 грн. 00 коп. та відмовлено в задоволенні іншої частини заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу (т.2 а.с.46-50).
Отже, суд першої інстанції помилково вирішив питання про стягнення витрат на правничу допомогу шляхом постановлення ухвали, оскільки нормами ст.246 і ст.270 ЦПК України прямо передбачено, що у таких випадках суд має ухвалити додаткове рішення по справі. 

Щодо необґрунтованості висновків суду про співмірність гонорару з виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, та ціною позову, а також відсутності заперечень Банку проти заявленої суми судових витрат апеляційний суд виходить з таких міркувань.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
За положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
1. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
2. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
3. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від     12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Наведені правові позиції викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та у постанові Верховного Суду від 27.01.2020 року у справі № 690/408/17.
Як вбачається з матеріалів справи, професійна правнича допомога у справі надавалася відповідачу адвокатом Ошекою О.А. на підставі ордеру серія ПТ № 026344 та договору про надання правової допомоги б/н від 28.03.2019 року (т.1 а.с.227, т.2 а.с.6). 
Відповідачем надано звіт адвоката Ошеки О.А., складений 19.09.2019 року по справі №554/2205/19 за договором про надання професійної правничої допомоги б/н від 28 березня 2019 року, укладений з ОСОБА_1 (т.2 а.с.6-7), відповідно до якого розрахунок розміру гонорару становить 45 500,00 грн. (45,5 годин 50 хвилин х 1 000,00 грн.); рахунок на оплату від 19.09.2019 року, згідно з яким до сплати підлягає сума гонорару, передбаченого п.4 Договору від 28.03.2019 року та звіту адвоката від 19.09.2019 року, в розмірі 45 500,00 грн., а також гонорар успіху згідно пунктів 5,6 Договору (оскільки у справі повністю відмовлено у задоволенні позову) та звіту адвоката від 19.09.2019 року – у розмірі 10 000,00 грн., а разом складає 55 500,00 грн. (т.2а.с.5).
Вказаний розмір гонорару був погоджений між Клієнтом та Адвокатом на підставі Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та відповідно до Договору про надання правової допомоги, згідно якого розмір гонорару у погодинній оплаті складає 1 000,00 грн., крім того, клієнт зобов`язався сплатити адвокату додатково до передбаченого пунктом 4 цього Договору «гонорар успіху» у розмірі 10 000,00 грн. за умови, що у задоволенні позову позивачу буде відмовлено повністю (т.2 а.с.6 зворотній бік).
Згідно квитанції № б/н від 19.09.2019 року ОСОБА_1 здійснено оплату витрат, пов`язаних із розглядом справи на суму 20 000,00 грн. (оплата за правничу допомогу адвоката за договором від 28.03.2019 року у справі №554/2205/19 (т.2 а.с.7).

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, який правильно застосував приписи ст.137, ст.141 ЦПК України та, керуючись принципами реальності і розумності, визначив справедливу суму компенсації витрат за правничу допомогу. Зокрема, слід відмітити, що справи про стягнення заборгованості за кредитним договором є типовими – судами (у тому числі Верховним Судом) напрацьована стала судова практика з розгляду такої категорії справ; відповідачем реально сплачено адвокату 20 000 грн. із заявлених 45 000 грн. 
Зважаючи на встановлене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для скасування або зміни додаткового рішення суду першої інстанції в цій частині. 
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.371, п.2 ч.1 ст.374, ст.375, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В: 

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення. 
Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 19 вересня 2019 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 05 листопада 2019 року змінити, визначивши, що по заяві ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу судом першої інстанції ухвалено додаткове рішення, в іншій частині – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 10 лютого 2020 року.

     Головуючий суддя                                                   О. А.Лобов  

     Судді                                                                         А.І.Дорош

В.М. Триголов