П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

22 січня 2020 року                                                                                                  місто Київ 
 
Єдиний унікальний номер справи 359/10930/19
Номер провадження  22-ц/824/447/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача -  Вербової І.М.,  суддів Саліхова В. В., Шахової О. В., 
 
за участю секретаря судового засідання - Якушко Т.А., 
 
вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Журавського В. В., у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису, 
в с т а н о в и в :
 
У  листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з заявою про видачу на строк 6 місяців обмежувального припису, яким заборонити ОСОБА_3 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні майном, а саме квартирою АДРЕСА_2 , що є об`єктом права спільної сумісної власності постраждалої особи ОСОБА_2 ; заборонити ОСОБА_3 наближатися на відстань 150 метрів до місця проживання постраждалої особи за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити вести листування, телефонні переговори або контактувати з постраждалою особою ОСОБА_2 через інші засоби зв`язку особисто ОСОБА_3 .
 
Заяву обґрунтовано тим, що з 30 серпня 2000 року по 20 листопада 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3   перебували у шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_4 . 
 
13 травня 2019 року приблизно о 21 год. 00 хв. за адресою спільного проживання, а саме: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 було застосовано фізичне насильство стосовно ОСОБА_2 , у результаті чого остання була госпіталізована до КНП Бориспільської багатопрофільної лікарні інтенсивного лікування, де з 14 по 27 травня 2019 року знаходилась на стаціонарному лікуванні, а з 28 травня по 01 липня 2019 року - на амбулаторному. Як наслідок Бориспільським ВП ГУНП в Київській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 12019110100001100 за  ознаками вчинення кримінального правопорушення,  передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. 
 
Крім того, заявник позбавлена можливості потрапити до будинку, у якому проживало колишнє подружжя і який належить подружжю на праві приватної власності в рівних частинах, та отримати доступ до своїх особистих речей через систематичні погрози застосування насильства  з боку колишнього чоловіка. Останній неодноразово реалізовував свої погрози, завдаючи заявнику фізичного болю та тілесних ушкоджень, що і стало причиною розірвання шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства. 
 
З 13 травня 2019 року заявник вимушена проживати окремо від ОСОБА_3 та винаймати житло, разом з тим, продовжує отримувати погрози завдання шкоди життю та здоров`ю.   
 
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2019 року (а.с. 41 - 45) відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису.
 
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду, 14 грудня 2019 року  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 направивапеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву в повному обсязі.
 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що не притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 за вчинення кримінального правопорушення  щодо  ОСОБА_2 не може бути доказом відсутності домашнього насильства відносно останньої. 
 
У провадженні СВ Бориспільського ВП ГУНП в Київській області перебуває кримінальне провадження № 12019110100001100 за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України ОСОБА_3 відносно ОСОБА_2 .  Так, вищезазначене кримінальне провадження було розпочато на підставі заяви потерпілої ОСОБА_2 , яка, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, вказала на ОСОБА_3 як на особу, яка вчинила відносно неї кримінальне правопорушення. 
 
Крім того, судом першої інстанції не було прийнято до уваги, зокрема: виписку з медичної карти стаціонарного хворого № 507 ОСОБА_2 від 28 травня 2019 року; заключення ультра звукового дослідження лікаря ОСОБА_5 ; консультативне заключення Київської обласної клінічної лікарні від 18 червня 2019 року, які в свою чергу підтверджують вчинення ОСОБА_3 протиправних дій відносно заявника. 
 
Так, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано 20 листопада 2018 року, а 13 травня 2019 року ОСОБА_2 була вимушена змінити своє місце проживання у зв`язку вчиненням відносно неї кримінального правопорушення. Таким чином, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю та фактичне припинення шлюбних відносин, які заявниця вказала як підстави розірвання шлюбу, можуть свідчити про причини зміни її місця проживання. 
 
Скаржник зазначає, що звернення ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя свідчить лише про намагання заявника вирішити спірні питання та не має на меті обмежити ОСОБА_3 у праві на спільне майно. 
 
У заяві про видачу обмежувального припису заявником було порушено питання про допит свідків, разом з тим, судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні заявленого клопотання, що призвело до ухвалення незаконного рішення.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 грудня 2019 року відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 грудня 2019 року закінчено проведення підготовчих дій, призначено справу до розгляду у судовому засіданні  з повідомленням учасників справи.
 
У судовому засіданні  ОСОБА_2 та її представник  - адвокат  Баховський М. М.  підтримали доводи апеляційної скарги та просили суд  її задовольнити з підстав, викладених у ній.
 
Представник ОСОБА_3 - адвокат Кузьменко В. О. заперечував проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на їх необґрунтованість. 
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи учасників справи, що з`явились у судове засідання, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про наявність  підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
 
Як встановлено в ході судового розгляду, 30 серпня 2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб (а.с. 14), який розірвано заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2018 року (а.с. 16).
 
Квартира АДРЕСА_2 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в рівних частках кожному (а.с. 19). 

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон).
Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Згідно з п. 3, 4, 14 та 17 ч. 1  ст. 1 Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Пунктом 7 частини 1 статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
У пункті 9 частини 1 статті 1 Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Згідно з п. 3 ч 1 першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Відповідно до частини 1 статті 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Так, під час апеляційного перегляду справи встановлено, що між  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виникають конфліктні ситуації з приводу користування спільною сумісною власністю, а саме квартирою АДРЕСА_2 . 
Враховуючи вищенаведене суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність правових підстав для видачі обмежувального припису щодо усунення перешкод  ОСОБА_2   у користуванні житлом, оскільки зазначені порушення з боку ОСОБА_3 мають ознаки, притаманні  економічному насильству (порушення права користування зазначеним майном). 
Разом з тим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування обмежувального припису щодо ОСОБА_3   у вигляді заборони перебувати в місці спільного проживання, оскільки заявник не надала беззаперечних доказів на підтвердження вчинення  останнім  фізичного насильства у розумінні Закону, натомість ОСОБА_3 є співвласником майна, а така заборона порушить право власності останнього, яке є непорушним. 
Посилання заявника на встановлення під час досудового розслідування кримінального провадження № 12019110100001100 факту нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_2 її колишнім чоловіком, не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки  внесення відомостей до ЄРДР за зверненням заявника не є доказом вини ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, з огляду на те, що одним із конституційних прав особи є презумпція невинуватості. Крім того, надані заявником медичні довідки не підтверджують завдання тілесних ушкоджень ОСОБА_2 саме її колишнім чоловіком. 
З огляду на вищезазначене та те, що сторони є співвласниками квартири, у якій вони проживають, заборона ОСОБА_3 наближатися на відстань 150 метрів до місця проживання постраждалої особи порушить гарантоване Конституцією України право власності заінтересованої особи, що включає право володіти, користуватись та  розпоряджатись майном. 
А також, колегія суддів дійшла висновку, що пропорційними та необхідними, у тому числі для запобігання подальшому розвитку конфлікту, є заходи у вигляді заборони ОСОБА_3   вести листування, телефонні переговори або контактувати через будь-які інші засоби зв`язку з ОСОБА_2 . 
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Таким чином, доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції, оскаржуване рішення не можна назвати законним та обґрунтованим в розумінні ст.263 ЦПК України, з огляду на що наявні підстави для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення  про часткове задоволення заяви. 
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.
 
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.
 
Заяву - задовольнити частково. 
 
Зобов`язати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , усунути перешкоди ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у користуванні майном, а саме: квартирою АДРЕСА_2 , що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . 
 
Заборонити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ,  вести листування, телефонні переговори або контактувати з постраждалою особою - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , через інші засоби зв`язку. 
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повне судове рішення складено 24 січня 2020 року. 

Суддя-доповідач:                                                                           І.М. Вербова

Судді:                                                                                                           В. В. Саліхов 

О. В. Шахова