Постанова 
Іменем України
 
04 лютого 2020 року      
                                                 
м. Київ 
 
провадження № 22-ц/824/1311/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач), 
суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д., 
за участю секретаря Ратушного А.В.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на рішення Шевченківського районного суду м. Києва
 
в складі судді Волошина В.О.
 
від 02 жовтня 2019 року
 
у справі №761/7193/15-ц Шевченківського районного суду м. Києва
 
за позовом ОСОБА_1 
 
до ОСОБА_2 ,
 
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Звєрькова Наталія Володимирівна,
 
про визнання недійсним договору довічного утримання,
 
та за зустрічним позовом ОСОБА_2 
 
до ОСОБА_1 
 
про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди,
 
В С Т А Н О В И В:
В березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору довічного утримання від 08.12.2014, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
 
В обгрунтування позову посилався на те, що 08.12.2014 за договором довічного утримання його батько ОСОБА_3 передав у власність відповідачки квартиру АДРЕСА_1 , а остання взамін на отримане майно зобов'язалася надавати ОСОБА_3 довічне утримання.
 
Зазначив, що при укладенні договору ОСОБА_2 скористалася безпорадністю та довірою людини похилого віку ( ОСОБА_3 ), у зв`язку з чим із своїх корисливих мотивів 22.11.2014 уклала з останнім шлюб, а 08.12.2014 договір довічного утримання; не виконувала взяті на себе обов`язки, як дружини, так і набувача за договором довічного утримання.
 
Крім того, як на підставу визнання договору довічного утримання недійсним, позивач посилався на те, що такий договір було укладено на момент, коли ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними через стан здоров`я.
 
Також, зазначив про те, що договір довічного утримання суперечить положенням ст. 744, 747 ЦК України, оскільки укладений без його згоди як співвласника спірної квартири. 
 
Відповідач позов не визнала та подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 , в якому просила усунути їй перешкоди в користуванні 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1 , вселити її до квартири та зобов'язати ОСОБА_1 надати комплект ключів від квартири.
 
Зустрічні позовні вимоги обгрунтовувала тим, що договір довічного утримання між нею та ОСОБА_3 укладено з дотриманням чинного на той час законодавства. З моменту нотаріального посвідчення договору та державної реєстрації права власності у неї виникло право власності на 1/2 частину спірної квартири, про що міститься запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Однак,                   ОСОБА_1 чинить перешкоди у користуванні належним їй на праві власності майном, зокрема змінив замки на вхідних дверях квартири та не допускає до квартири, що підтверджується письмовими зверненнями до правоохоронних органів. 
 
Крім того, посилаючись на те, що внаслідок таких дій ОСОБА_1 вона зазнала душевних страждань, зокрема втратила душевний спокій, нормальний сон, вважала, що наявні підстави для відшкодування моральної шкоди, яку вона оцінює в 10 000,00 грн.
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2019 року в задоволенні первісного позову відмовлено.
 
Зустрічний позов задоволено частково. Вселено ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1   та зобов`язано ОСОБА_1 протягом одного місяця з часу набрання рішенням суду законної сили передати ОСОБА_2 комплект ключів від вхідних дверей до квартири АДРЕСА_1 .
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі                 1000,00 грн.
 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи.
 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції однобічно дослідив наявні в матеріалах справи докази та пояснення, викладені в позовній заяві; дійшов неправильних висновків по суті справи.
 
Суд не взяв до уваги та не надав правової оцінки доказам позивача за первісним позовом, якими він обгрунтовував недійсність договору довічного утримання, у зв'язку з чим неправильно застосував положення ч. 1 ст. 203 ЦК України. 
 
Зазначав, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спірна квартира належала на праві спільної сумісної власності, що підтверджується заявою про приватизацію, в якій ОСОБА_3 просив оформити нерухоме майно в спільну сумісну власність, а також - розпорядженням органу приватизації, яким частки співвласників квартири не визначено. Вважав, що оскільки частки у спільному майні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не були визначені та між ними  не був встановлений порядок користування спільним майном, нотаріус при посвідченні оспорюваного правочину повинен був залучити всіх співвласників. 
 
Суд не врахував, що при укладенні договору довічного утримання ідеальні частки співвласників нерухомого майна, яке є предметом договору, не були визначені та не було визначено порядок користування таким майном, у зв'язку з чим неправильно застосував положення ст. 356-358, 369, 744, 747 ЦК України.
 
Також, як на підставу скасування рішення суду посилався на те, що судом порушено ст. 117 ЦПК України під час розгляду клопотань про призначення технічної експертизи документа.
 
Крім того, в обгрунтування своїх доводів щодо незгоди з рішенням суду, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі навів обставини та положення закону, які зазначені ним у позовній заяві.
 
За наведених обставин просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02.10.2019 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити первісний позов у повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.
 
Відповідачка подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Вказувала, що доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом обставинами справи і по суті зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлених обставин, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обгрунтовано спростував. Вважала, що за наявності в матеріалах справи висновку експерта про те, що ОСОБА_3 на момент укладення оспорюваного правочину за своїм психічним станом у той час усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні первісного позову з цих підстав. Також вказувала, що спірна квартира належала на праві спільної часткової власності позивачу та його батьку ОСОБА_3 , де частка кожного із співвласників становила 1/2 квартири. Відсутність порядку користування та виділу частки в натурі не є підставами для визнання правочину недійсним.
 
В частині доводів апеляційної скарги щодо зустрічних позовних вимог зазначила, що оскільки вона не домовилася з ОСОБА_1 про порядок володіння та користування спірною квартирою, а останній в свою чергу підтвердив у суді, що змінив замки від вхідних дверей квартири, чим чинить перешкоди у вселенні до квартири, суд правильно задовольнив зустрічний позов в частині вселення та зобов'язання передати ключі від вхідних дверей квартири.
 
Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданніапеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених в ній.
 
Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
 
Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Звєрькова Н.В., належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися та свого представника не направила, причини неявки суду не повідомила.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності третьої особи.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їхніх представників, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
 
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно свідоцтва про право власності від 25 березня 1993 року квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а саме по 1/2 частині кожному (т. 1, а.с. 40).
 
22 листопада 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено шлюб.
 
08 грудня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрьковою Н.В. та зареєстрований в реєстрі за №3406.
 
Пунктом 1 Договору довічного утримання передбачено, що ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_2 належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та гараж АДРЕСА_3 , а ОСОБА_2 в свою чергу зобов'язалася надавати ОСОБА_3 довічно матеріальне забезпечення, а також усі види догляду.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, про що Відділом реєстрації смерті у м. Києві складено відповідний актовий запис №3385 (т. 1, а.с. 12).
 
Як вбачається зі змісту первісної позовної заяви, дійсність договору від 08.12.2014, за умовами якого ОСОБА_2 набула у власність 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , оспорюється ОСОБА_1 з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України, як правочину який вчинено фізичною особою у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Також, дійсність договору від 08.12.2014 оспорюється позивачем з тих підстав, що всупереч ст. 744, 747 ЦК України за правочином була відчужена ціла квартира, тоді як, на думку ОСОБА_1 , квартира на праві спільної сумісної власності була зареєстрована за ним та його батьком                    ОСОБА_3 без виділення часток та визначеного порядку користування цим майном.
 
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні первісних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для визнання договору довічного утримання недійсним.
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, враховуючи наступне.
Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Частиною 1 статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї права або інтереси порушені. 
 
Правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
При розгляді справ за позовами про визнання недійсним договору на підставі статті 225, суд відповідно ст. 105 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
За приписами ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним у разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. 
Аналіз вказаної норми приводить до висновку, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом  неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Звертаючись до суду з позовом  ОСОБА_1 як на підставу того, що  ОСОБА_3 в момент укладення оспорюваного договору не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними вказав наступні обставини.
В червні 1951 року, будучи на військовій службі  ОСОБА_3 переніс епідемічний цереброспіральний менінгіт у зв`язку з чим був демобілізований зі служби. Починаючи з 1961 року його стан погіршився, з`явились стійкі головні болі, шум в голові, зжимаючі болі в районі серця. пізніше настали припадки із втратою свідомості. В 1988 році ОСОБА_3 консультувався у Науково-дослідному інституті нейрохірургії з приводу остаточних явищ перенесеної закритої черепно-мозкової травми, перенесеного менінгіто-енцифаліту та розладу кровообігу в лівій частині мозку з тривалими розладами рухів в хребті, правій руці та нозі. З цього часу ОСОБА_3 дуже часто проходив стаціонарне лікування. На момент укладення оспорюваного правочину мав діагноз від невропатолога - вестибулярний синдром на тлі церебросклероз.
 
Також вказував, що ОСОБА_2 скористалась безпорадністю та довірою людини похилого віку, з своїх корисливих мотивів 22.11.2014 уклала шлюб з ОСОБА_3 , а 08.12.2014 договір довічного утримання.
 
Позивач вважав, що за вказаних вище обставин, договір довічного утримання був укладений виключно, виходячи з волі відповідачки, а не волі ОСОБА_3 , оскільки останній перебував в тяжкому стані, не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. 
 
Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції у відповідності до вимог                        ст. 144 ЦПК України (в редакції на час постановлення ухвали) призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу.
Згідно Висновку судово-психіатричного експерта №513 від 03 серпня 2018 року                  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на момент укладення договору довічного утримання (догляду) від 08 грудня 2014 року виявляв ознаки органічного ураження головного мозку поєднаного (судинно-інфекційно-травматичного) ґенезу з інтелектуально-мнестичними та емоційно-вольовими розладами (F 07.8, згідно з МКХ-10); за своїм психічним станом у той період часу усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.
При проведенні зазначеної експертизи, судовими експертами були враховані не тільки витребувані судом медичні картки, історії хвороби, медична документація щодо встановлення групи інвалідності померлому ОСОБА_3 , а і покази допитаних в судових засіданнях за заявами сторін свідків.
Доводи апеляційної скарги, що відповідачка скориставшись безпорадним станом                ОСОБА_3 , який був інвалідом ІІ групи, уклала з ним шлюб та через декілька днів договір довічного утримання, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки на підтвердження вказаних обставин позивач не надав до суду належних доказів. Більш того, в судовому засіданні ОСОБА_1 визнав, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 шлюб він не оспорював. Також, пояснив суду, що на момент укладення ОСОБА_3 шлюбу з ОСОБА_2 та договору довічного утримання він з батьком не проживав за однією адресою. В той час з батьком були напружені відносини.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованим та мотивованим висновок суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України.
Колегія суддів також вважає обгрунтованим висновок суду щодо відсутності правових підстав для визнання договору довічного утримання недійсним з тих підстав, що правочин укладено без згоди співвласника, оскільки не визначено частки у спільному майні та не встановлено порядок користування відчужуваною квартирою.
При зверненні до суду з позовом та з апеляційною скаргою ОСОБА_1 вказував, що недотримання положень ч. 2 ст. 747 ЦК України при укладенні договору довічного утримання порушує його права, як іншого співвласника, адже при укладенні оспорюваного договору ідеальні частки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у спільному майні (квартира АДРЕСА_1 ) не були визначені та не було визначено порядок користування таким майном.
Відповідно до ч. 2 ст. 747 ЦК України якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір довічного утримання (догляду) може бути укладений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном.
Водночас, як правильно встановлено судом, та вже зазначалось вище, згідно свідоцтва про право власності від 25.03.1993 квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . В свідоцтві про право власності зазначено, що кожному із співвласників належить по 1/ 2 частці квартири.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 вказував, що в свідоцтві про право власності дописи по 1/2 зазначені напроти осіб, якими приватизується квартира були зроблені не в час формування та подання заяви на приватизацію та видачі свідоцтва про право власності, а ймовірно зазначені дописи здійснені після подання заяви та видачі розпорядження №1193 від 24.03.1993 про приватизацію.
Колегія суддів вважає безпідставними такі доводи скаржника, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи в березні 1993 року ОСОБА_3 звернувся до органів приватизації із заявою про передачу в особисту спільну сумісну власність нерухоме майно у такому співвідношенні:  ОСОБА_3 - 1/2 та ОСОБА_1 - 1/2 (т. 1, а.с. 247).
 
Згідно розпорядження органу приватизації №1193 від 24.03.1993 на прохання                   ОСОБА_3 передано у власність квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 248).
 
Дійсно, як правильно зазначає позивач, розпорядження на приватизацію не містить позначень щодо передачі квартири в спільну сумісну або часткову власність.
 
Водночас, як правильно зазначено судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення, відсутність визначеного порядку користування та виділ частки в натурі не є підставами для визнання договору довічного утримання недійсним.
 
Більш того, за приписами діючого законодавства, якими врегульовано порядок передачі у власність громадян нерухомого майна (приватизації), передбачено, що свідоцтво про право власності видане на підставі розпорядження органу приватизації підлягає обов`язковій реєстрації в органі державної реєстрації прав.Однак, як пояснив представник                   ОСОБА_1 - ОСОБА_4 в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, що позивач не звертався до БТІ із запитом щодо надання відомостей про те в яких частках за кожним із співвласників зареєстроване право власності на спірну квартиру, а також позивач у визначеному законом порядку не оспорював свідоцтво право власності. В той же час визнав, що спірна квартира належала порівну позивачу та його батьку ОСОБА_3 , тобто по 1/2 частці кожному, не заперечував, що право власності на його частину спірної квартири не порушено.
 
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого та мотивованого висновку про те, що оспорюваний договір довічного утримання укладено з додержанням вимог закону, а тому згідно ст. 203, 215 ЦК України відсутні підстави для визнання такого правочину недійсним.
 
Посилання скаржника про належність квартири на праві спільної сумісної власності спростовуються доказами наявними у справі, а саме свідоцтвом про право власності.
 
Доводи апеляційної скарги, що судом безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про призначення технічної експертизи документа, зокрема заяви на приватизацію та свідоцтва про право власності, не заслуговують на увагу судової колегії, оскільки як правильно зазначено судом першої інстанції обставини, які просив дослідити позивач, не входять до предмета доказування.
Таким чином, викладені у апеляційній скарзі доводи щодо помилковості висновків суду першої інстанції не підтвердилися під час перегляду справи апеляційним судом.
Фактично доводи апеляційної скарги за своїм змістом є доводами позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку. 
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд не взяв до уваги всі доводи та докази, наведені позивачем, оскільки як зазначає Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод  зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою,  ОСОБА_1  просив скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі. Проте, апеляційна скарга не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду в частині задоволених зустрічних позовних вимог.
З огляду на приписи норм процесуального права про перегляд справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що первісний позов не підлягає задоволенню, зустрічний позов - частковому задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а  судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення без змін, а скарги без задоволення.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, 
                                                          П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2019 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Повний текст постанови складено 10 лютого 2020 року.

 

Головуючий                                                                                                             О.Ф. Мазурик

Судді                                                                                                                          В.А. Кравець

                                                                                                                                   Л.Д. Махлай