Дата документу 31.01.2020 Справа № 320/9852/18

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
31 січня 2020 року 
м. Запоріжжя

Єдиний унікальний №320/9852/18
Провадження №22-ц/807/260/20

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого – Кримської О.М. (суддя-доповідач),
суддів: Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою комунального некомерційного підприємства «Територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» Мелітопольської міської ради Запорізької області в особі представника – адвоката Єрьоменка Олександра Миколайовича на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 вересня 2019 року в складі судді Горбачової Ю.В. в справі за позовом ОСОБА_1 до комунальної установи «Територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» Мелітопольської міської ради Запорізької області про поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до комунальної установи «Територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» Мелітопольської міської ради Запорізької області про поновлення на роботі.
Позовні вимоги мотивовані тим, що наказом керівника КУ «Мелітопольська міська дитяча лікарня» № 105 від 21.09.1992 року позивач була прийнята на посаду медичної сестри педіатричного відділення вказаної установи на невизначений строк. 
В подальшому вона неодноразово переводилась в інші підрозділи дитячої лікарні. Останній раз, наказом №154 від 18.08.2008 року, вона була переведена на посаду медичної сестри. 
Відповідно до рішення Мелітопольської міської ради Запорізької області №06 від 29.11.2017 року КУ «Мелітопольська міська дитяча лікарня» реорганізована у КУ «Територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» Мелітопольської міської ради Запорізької області. 
Наказом керівника КУ «Територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» Мелітопольської міської ради Запорізької області № 60 о/с від 27.08.2018 року її було звільнено із займаної посади на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України – по закінченню строку трудового договору. 
Вважає звільнення незаконним, оскільки вона не була ознайомлена з наказом про переведення її на тимчасову посаду та про це не було зроблено відповідний запис у її трудовій книжці. 
Крім того, з 07.08.2018 року по 31.10.2018 року позивачка знаходилась на лікарняному, про що було відомо керівництву вказаної установи. 
В подальшому уточнивши позовні вимоги, позивачка вказувала, що згідно із довідкою про доходи її фактична заробітна плата за останні два місяці роботи становить 6 235,52 грн при 40 фактично відпрацьованих робочих днях. 
Кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, в даному випадку з 01 листопада 2018 року по день ухвалення рішення по справі, що становить станом на 27.08.2019 року 202 робочих днів. 
Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, становить 31 474,22 грн. (6235,52 грн. / 40 днів х 202) станом на 27.08.2019 року.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд: 
скасувати наказ керівника КУ «Територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» Мелітопольської міської ради Запорізької області №60 о/с від 27.08.2018 року про звільнення її з займаної посади на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України;
поновити її на посаді медичної сестри КУ «Територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» Мелітопольської міської ради Запорізької області;
стягнути з КУ «Територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» Мелітопольської міської ради Запорізької області на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу по день розгляду справи;
судові витрати стягнути з відповідача.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 вересня 2019 року позов задоволено.
Скасовано наказ завідувача відокремленого підрозділу Дитяча лікарня Комунальної установи «Територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» Мелітопольської міської ради Запорізької області №60/ос від 27 серпня 2018 року в частині звільнення сестри медичної травматологічного кабінету консультативно-діагностичного відділення  ОСОБА_1 та поновлено її на посаді з 27 серпня 2018 року.
Стягнуто з Комунальної установи «Територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» Мелітопольської міської ради Запорізької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 листопада 2018 року по день ухвалення даного рішення, 06 вересня 2019 року, в сумі 50 267,32 грн з відрахуванням із цієї суми суму податків і обов`язкових платежів, передбачених чинним законодавством.
Стягнуто з Комунальної установи «Територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» Мелітопольської міської ради Запорізької області на користь держави судовий збір в сумі 1536,80 грн.
Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду комунальне некомерційне підприємство «Територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» Мелітопольської міської ради Запорізької області в особі представника – адвоката Єрьоменка О.М. подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом всіх обставин справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що заборона звільнення у період тимчасової непрацездатності, встановлена ч. 3 ст. 40 КЗпП України, не розповсюджується на випадок звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Зазначено, що такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06.03.2018 року в справі №664/2284/16-ц. Звільнення позивачки з займаної нею посади та винесення відповідного наказу відбулося в серпні 2018 року, тобто за рік до винесення рішення Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року, на яке суд першої інстанції посилається як на підставу для задоволення позову.

Від ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Савона В.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що звільнення позивача було законним у зв`язку з тим, що було здійснено ще до прийняття Конституційним Судом України рішення від 04 вересня 2019 року, є неспроможними, оскільки цим рішенням вирішувалося питання про відповідність Конституції України статті 40 КЗпП України, яка була чинною задовго до звільнення ОСОБА_1 ..

Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи та справи, що виникають з трудових правовідносин.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що ця справа відноситься до категорії справ, що виникають з трудових правовідносин, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на такі обставини.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 374 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Встановлено судом, що згідно із наказом головного лікаря комунальної установи «Мелітопольська міська дитяча лікарня» Мелітопольської міської ради Запорізької області №59/ос від 29 вересня 2017 року ОСОБА_1 на підставі її заяви переведено з тимчасової посади сестри медичної консультативно-діагностичного відділення (на час відпустки для догляду за дитиною сестри медичної) на тимчасову посаду сестри медичної консультативно-діагностичного відділення з 02 жовтня 2017 року, на час відпустки по догляду за дитиною сестри медичної ОСОБА_2 (а.с.27-28).

Рішенням Мелітопольської міської ради Запорізької області №6 від 29.11.2017 року комунальна установа «Мелітопольська міська дитяча лікарня» реорганізована у комунальну установу «Територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» Мелітопольської міської ради Запорізької області.

Наказом завідувача відокремленого підрозділу Дитяча лікарня комунальної установи «Територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» Мелітопольської міської ради Запорізької області №60/ОС від 27.08.2018 року у зв`язку з виходом основного працівника звільнено сестру медичну травматологічного кабінету консультативно-діагностичного відділення Єременко Т.М. 27.08.2018 року за п. 2 ст. 36 КЗпП України по закінченню строку трудового договору (а.с.26).

Згідно із випискою із медичної карти хворого №2679 ОСОБА_1 з 27.07.2018 року по 06 серпня 2018 року перебувала на стаціонарному лікуванні (а.с.8).
Відповідно до копій листків непрацездатності: серії НОМЕР_1 від 07.08.2018 та серії НОМЕР_2 від 18.10.2018 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з 07.08.2018 року по 31.08.2018 року та з 19.10.2018 року по 31.10.2018 року (а.с.9,10).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що трудовий договір з ОСОБА_1 був розірваний в період її тимчасової непрацездатності, а таке розірвання трудового договору є незаконним з огляду на рішення Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року в справі №6-р(ІІ)/2019.

Із вказаним висновком суду колегія суддів не може погодитися в повному обсязі з огляду на наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з частиною 1 статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У статті 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Підставою для укладення строкового трудового договору на вимогу працівника є його заява про прийняття на роботу, в якій вказуються обставини або причини, що спонукають працівника найматися на роботу за строковим трудовим договором, а також строк, протягом якого він працюватиме.
При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).
Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.
Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

У справі, яка переглядається, сторони погодили строк дії трудового договору – на час відпуски для догляду за дитиною сестри медичної ОСОБА_2 , про що позивач достеменно була обізнана, що підтверджується її власноручно написаною заявою про переведення та наказом №59/ОС від 29.09.2017 про переведення, із яким ОСОБА_1 була ознайомлена (а.с.27-28).
Матеріалами справи підтверджено, що позивача було повідомлено про припинення трудового договору в зв`язку із достроковим припиненням ОСОБА_2 відпустки по догляду за дитиною (а.с.8).
Отже, зважаючи на встановлення судом факту роботи позивача на посаді медичної сестри саме за строковим трудовим договором – на час відпуски для догляду за дитиною іншого працівника, звільнення ОСОБА_1 на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України є правомірним.

Разом із тим, у відповідності до частини 3 статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

У рішенні від 04 вересня 2019 року в справі №6-р(ІІ)/2019 за конституційною скаргою ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 3 ст. 40 КЗпП України Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 Кодексу є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини та не суперечать Конституції України.
Зокрема, у вказаному рішенні Конституційний Суд України зазначив, що істотними умовами укладення контракту є передбачення строку його дії, підстав його припинення чи розірвання. Таким чином, контракт укладається на строк, який встановлюється за погодженням сторін та містить чітке зазначення, коли розпочинається строк дії контракту та коли він закінчується.
Проте наведене не може бути підставою для незастосування до працівників, які працюють відповідно до укладеного контракту, положень частини третьої статті 40 Кодексу , і такі працівники не можуть бути звільнені в день тимчасової непрацездатності або в період перебування у відпустці, оскільки це зумовить нерівність та дискримінацію цієї категорії працівників, ускладнить їх становище та знизить реальність гарантій трудових прав громадян, встановлених Конституцією і законами України.
Положеннями частини третьої статті 40 Кодексу закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій.

З огляду на те, що матеріалами справи достеменно встановлено та сторонами не оспорюється, що ОСОБА_1 було звільнено в період її тимчасової непрацездатності, - таке розірвання трудового договору є незаконним та порушує її конституційні права.
Водночас, колегія суддів зауважує, що наявність підстав для звільнення позивача за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України доведена відповідачем під час розгляду справи та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а отже відсутні підстави для поновлення позивача на посаді.

Разом із тим, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року в справі №6-р(ІІ)/2019, колегія суддів вважає, що порушення прав позивача щодо її звільнення в період тимчасової непрацездатності за наявності підстав для її звільнення, може бути усунуто судом шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин у перший день після закінчення періоду непрацездатності.
Саме так зобов`язаний був вчинити роботодавець, змінивши відповідно дату звільнення, а також оплативши дні, коли звільнюваний працівник був тимчасово непрацездатним, згідно з вимогами чинного законодавства про оплату праці.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про необхідність виправлення допущеного відповідачем порушення вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України шляхом зміни дати звільнення позивачки на 01 листопада 2018 року (перший день після закінчення періоду непрацездатності).

Ураховуючи наведене, позовні вимоги  ОСОБА_1  про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 листопада 2018 року по день ухвалення даного рішення - 06 вересня 2019 року, є такими, що задоволенню не підлягають.

Оскільки судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про часткове задоволення позову, а саме зміну дати звільнення ОСОБА_1 з 27 серпня 2018 року на 01 листопада 2018 року.

За положеннями статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Ураховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги в частині вимог немайнового характеру, позивач на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги в частині майнових вимог в розмірі 1 057,20 грн підлягають компенсації за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу комунального некомерційного підприємства «Територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» Мелітопольської міської ради Запорізької області в особі представника – адвоката Єрьоменка Олександра Миколайовича задовольнити частково.
Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 вересня 2019 року у цій справі скасувати та ухвалити постанову наступного змісту:
Позов ОСОБА_1 до комунальної установи «Територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» Мелітопольської міської ради Запорізької області про поновлення на роботі задовольнити частково.
Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади сестри медичної травматологічного кабінету консультативно-діагностичного відділення за пунктом 2 частини 36 КЗпП України по закінченню строку трудового договору, з 27 серпня 2018 року на 01 листопада 2018 року.
Решту позовних вимог залишити без задоволення.
Судові витрати, понесені комунальним некомерційним підприємством «Територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» Мелітопольської міської ради Запорізької області за подання апеляційної скарги за вимоги майнового характеру у розмірі 1 057,20 грн (одна тисяча п`ятдесят сім гривень 20 копійок) підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Постанову складено 31 січня 2020 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова