02.03.20
22-ц/812/417/20
Єдиний унікальний номер судової справи: 490/905/16-ц 
Провадження № 22-ц/812/417/20

Постанова
Іменем України 

02 березня 2020 року                         м. Миколаїв                справа № 490/905/16-ц 
Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого Самчишиної Н.В.,
суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання – Лівшенком О.С., 
за участю: представника приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. – Кобзаренка М.Ю.,
- представника боржника ОСОБА_1 - Бердникової К.О.,
- представника стягувача Корець Ю.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2020 року, постановлену під головуванням судді Гуденко О.А. у приміщенні суду, у цивільній справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича про надання дозволу на примусове проникнення до житлового приміщення, яке належить боржнику ОСОБА_1 ,

встановив:

17 січня 2020 року приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. звернувся до суду із вищезазначеним поданням, яке обґрунтовував наступним.
На його виконанні перебуває зведене виконавче провадження № 60823350 з примусового виконання виконавчих документів, до складу якого входять:
1) виконавчий лист № 490/905/16-ц, що видав 13 травня 2019 року Центральний районний суд м. Миколаєва про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП Банк» заборгованості за кредитним договором №ML-4001127/2006 від 13 червня 2006 року станом на 10 грудня 2015 року в загальному розмірі 118 266, 91 дол. США, яке відкрито 06 грудня 2019 року;
2) виконавчий лист № 490/905/16-ц, що видав 13 травня 2019 року Центральний районний суд м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП Банк» заборгованості за кредитним договором № ML-4001127/2006 від 13 червня 2006 року станом на 10 грудня 2015 року в загальному розмірі 29 543, 58 дол. США, яке відкрито 06 грудня 2019 року.
06 грудня 2019 року з метою забезпечення реального виконання рішення державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника.
Відповідно до інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно боржнику належить на праві власності 7-и кімнатна квартира з гаражем, за адресою: АДРЕСА_1 .
09 грудня 2019 року приватним виконавцем була направлена боржнику вимога про надання 18 грудня 2019 року доступу до помешкання боржника для проведення виконавчих дій.
18 грудня 2019 року виконавцем здійснено вихід за зазначеною адресою, за результатами якого складено акт, відповідно до якого встановлено, що двері ніхто не відчинив, доступ до квартири не надано, вимоги виконавця не виконано.
15 січня 2020 року приватним виконавцем була вручена представнику боржника вимога щодо надання 17 січня 2020 року доступу до квартири для перевірки майнового стану боржника.
17 січня 2020 року виконавцем здійснено вихід за вказаною адресою, за результатами якого складений акт приватного виконавця, відповідно до якого представник ОСОБА_1 , відмовилась надати доступ до помешкання боржника. Увійти до квартири боржника неможливо без примусового входження.
Посилаючись на викладене та те, що ненадання доступу до житла, що належить боржнику на праві власності перешкоджає виконавчому провадженню у справі, унеможливлює звернення стягнення на майно боржника шляхом реалізації його з прилюдних торгів, обмежує право стягувача на своєчасне виконання судового рішення в розумний строк та ефективне виконання рішення суду, приватний виконавець просив надати дозвіл на примусове проникнення до житла фізичної особи – боржника, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності боржнику ОСОБА_1 .
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2020 року у задоволенні подання приватного виконавця відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні подання, суд першої інстанції керувався тим, що приватний виконавець не довів, що в даному випадку єдиним можливим засобом виконання судового рішення є примусове проникнення до житла боржника для опису майна з метою подальшої його реалізації в рахунок погашення заборгованості. Крім того, обставини справи не свідчать про ухилення боржника від виконання рішення суду з огляду на подані скарги на дії приватного виконавця, що свідчить про незгоду з його діями. Також враховано і те, що житло, в яке виконавець просить надати дозвіл на примусове входження, боржником передано в іпотеку стягувачу, що також підтверджує можливість надання доступу до останнього.
Не погодившись із вказаною ухвалою місцевого суду приватний виконавець оскаржив її в апеляційному порядку. Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що районним судом неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.
При цьому суд першої інстанції не надав правової оцінки тим обставинам, що виконавцем надані всі необхідні докази, які свідчать про необхідність проведення виконавчих дій щодо перевірки майнового стану боржника та забезпечення дотримання процедури передбаченої законом. Примусове проникнення до житла боржника не є єдиним можливим засобом виконання рішення, проте для подальших виконавчих дій слід перевірити рухоме майно боржника за адресою цього проживання. Висновок суду порушує засади виконавчого провадження такі як «обов`язковості виконання рішень», «розумності строків виконавчого провадження». Позиція суду, що передання в 2006 році цього житла в іпотеку підтверджує можливість надання доступу приватного виконавця до останнього, є незрозумілою. 
Боржник ОСОБА_1 звернувся до суду із відзивом на апеляційну скаргу, в якому вважав апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.
Представник стягувача в суді апеляційної інстанції підтримав доводи апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у справ, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга має бути задоволена з огляду на таке.
Згідно з положеннями п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
У пункті 40 рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» (заява №18357/91) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.
У статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) закріплено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до п.13 ч. 3 ст. 18 Закону № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.
За наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи виконавець має право безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону № 1404-VIII). Відповідно до ст. 439 ЦПК України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.
Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» та процесуальних норм дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до володіння особи, в якої перебуває майно боржника, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. 
При цьому, питання про примусове проникнення вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.
Як встановлено судом, 13 травня 2019 року Центральним районним судом м. Миколаєва видані виконавчі листи №490/905/16-ц про стягнення в солідарному порядку, з іншою особою, з ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП Банк» заборгованості за кредитним договором на загальну суму 118 266, 91 дол. США та окремо з нього 29 543, 58 дол. США. Вказані виконавчі документи перейшли в стадію виконання.
06 грудня 2019 року винесено постанову про відкриття виконавчих проваджень на виконання виконавчих листів, виданих Центральним районним судом м. Миколаєва на виконання судового рішення. Того ж дня, винесено постанову про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження, постанову про арешт майна боржника та постанову про арешт коштів боржника. 
В строк, наданий приватним виконавцем для самостійного виконання, рішення боржником не виконано, у зв`язку з чим приватним виконавцем розпочато примусове виконання рішення.
Судом установлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 06 грудня 2019 року, боржник у власності має нерухоме майно квартиру, 7-ми кімнатну з гаражем (приміщення АДРЕСА_2 ) за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно інформації АТ КБ «Приватбанк», на рахунках ОСОБА_1 недостатньо коштів для виконання постанови від 06 грудня 2019 року про арешт коштів.
Відповідно до відповіді на запит від 09 грудня 2019 року Пенсійного фонду України про осіб-боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами про останнє місце роботи, інформацію не знайдено.
З відповіді на запит від 09 грудня 2019 року Державної фіскальної служби України про номери рахунків, відкритих юридичними особами та/або фізичними особами підприємцями, слідує, що юридичну особу ліквідовано (припинено)/фізичну особу - підприємця припинено.
18 грудня 2019 року виконавцем здійснено вихід за адресою проживання ОСОБА_1 , при якому встановлено, що двері ніхто не відчинив, доступ до квартири не надано, вимоги виконавця не виконано. Перевірити майно боржника та фактичне місце проживання боржника або інших осіб за адресою: АДРЕСА_1 , не представилось можливим.
Того ж дня, ОСОБА_1 подав приватному виконавцю заяву про надання копії постанов по вищевказаному виконавчому провадженню та можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження, з якими частково ознайомився 19 грудня 2019 року. Його адвокат ознайомився з матеріалами провадження 15 січня 2020 року, із зазначенням, що докази надіслання постанов від 10 січня 2020 року відсутні, про що вказав у заяві. Відповідно до відомостей Управління державної Міграційної служби України в Миколаївській області від 27 грудня 2019 року, ОСОБА_1 документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон.
Згідно відомостей Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області від 10 січня 2020 року, станом на 10 січня 2020 року за ОСОБА_1 зареєстрована та перебуває на обліку сільськогосподарська техніка (причіп у кількості 4 шт.).
Постановою від 14 січня 2020 року накладено арешт на сільськогосподарську техніку, що належить ОСОБА_1 
15 січня 2020 року представнику боржника адвокату Бердниковій К.О. особисто вручено вимогу приватного виконавця про надання доступу 17 січня 2020 року о 10.00 год. до квартири за адресою: АДРЕСА_1 , для проведення виконавчих дій з опису та арешту рухомого майна боржника.
17 січня 2020 року приватним виконавцем здійснено вихід за адресою проживання ОСОБА_1 , при якому встановлено, що вимога виконавця про надання доступу до майна боржника не виконана. 
Представник боржника ОСОБА_2 відмовилася надавати доступ до квартири, оскільки на її думку, як нею зазначено в акті приватного виконавця від 17 січня 2020 року, така вимога є незаконною, а буде надано доступ після усунення порушень. Участь інших осіб, окрім понятих, зазначений акт не містить. Зауваження щодо змісту складеного акту представника боржника щодо не зазначення участі інших осіб залучених приватним виконавцем до проведення цих виконавчих дій відсутні. 
При цьому, як встановлено судом, представнику боржника та боржнику було відомо про відкрите виконавче провадження та про призначені виконавчі дії на 17 січня 2020 року. 
З урахуванням встановлених обставин та наданих доказів, колегія суддів вважає, що боржник ОСОБА_3 навмисно ухиляється від виконання рішення суду та перешкоджає приватному виконавцю у примусовому виконанні такого рішення, що в свою чергу робить неможливим виконання судового рішення протягом тривалого часу та порушує права стягувача на погашення боргу за кредитним договором.
Те, що примусове проникнення до житла боржника не є єдиним можливим засобом виконання рішення, з огляду на здійснені виконавцем виконавчі дії, не спростовує тих обставин, що для виконавчих дій є необхідність перевірити майно боржника за адресою його проживання. 
При цьому звернення боржника до суду зі скаргами на інші дії приватного виконавця, у тому числі щодо неотримання ним постанови про призначення суб`єкта оціночної діяльності – суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні в межах виконавчого провадження, його звернення до виконавця з метою визначення вартості нерухомого майна, на думку колегії суддів, не можна вважати обґрунтованими підставами для відмови у наданні дозволу на примусове проникнення до житла, оскільки не є підставою для зупинення проведення виконавчих дій, а також обставинами, що свідчать про необов`язковість вимог виконавця та передчасність вирішення порушеного виконавцем перед судом процесуального питання пов`язаного з виконанням судового рішення. Висновок суду про те, що житло, в яке виконавець просить надати дозвіл на примусове входження, боржником передано в іпотеку, що, на думку суду першої інстанції, також підтверджує можливість надання доступу до останнього, є помилковим, оскільки суб`єктом звернення до суду з відповідним поданням є не іпотекодержатель, а приватний виконавець, який згідно приписів пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішення у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим законом. 
Зазначені обставини з огляду на наведені правові норми є підставою для надання дозволу на примусове проникнення до житла для проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні, а відтак і для задоволення подання приватного виконавця.
Разом з тим, суд першої інстанції не звернув належної уваги на зазначені обставини справи та положення процесуального права, помилково відмовивши в надані дозволу на примусове проникнення до житла.
Доводи у відзиві на апеляційну скаргу про проведення 17 січня 2020 року опису та арешту рухомого майна боржника у присутності особи, яка представилась представником суб`єкта оціночної діяльності, який був залучений для визначення вартості (оцінки) квартири, не заслуговують на увагу та є припущеннями, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, а саме актом державного виконавця від 17 січня 2020 року та змістом звернення боржника до приватного виконавця від 17 січня 2020  року, доданого до відзиву на апеляційну скаргу, що не містять даних про участь такої особи під час проведення виконавчих дій. 
Посилання боржника на те, що ним 18 грудня 2019 року була поповнена його картка у ПриватБанку на суму 798 грн., з усвідомленням ним, що рахунок арештований та грошові кошти підуть на виконання рішення суду, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на підставність подання приватного виконавця. 
Щодо обґрунтування відмови боржника у доступі до свого житла порушенням його конституційних прав, то треба зазначити наступне.
Конституцією України кожному гарантується недоторканність житла; не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду (ч. 1, 2 ст. 30 Конституції України).
Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. Зазначені міжнародні акти згідно з частини першої статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України. 
Відповідно до ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, п. 1 ст. 1 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла. 
При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (п. 2 ст. 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року).
Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. 
Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави в права людини з метою забезпечення загального блага (рішення Конституційного Суду України у справі № 1-18/2011 від 31 травня 2011 року).
З метою виконання рішення суду у процесуальних законах України передбачено одним із заходів, спрямованих на своєчасне виконання судового рішення, проникнення до житла боржника з метою проведення виконавчих дій.
Тому вимоги державного виконавця до боржника щодо надання доступу до житла для проведення виконавчий дій у рамках виконавчого провадження ґрунтуються на приписах Закону України «Про виконавче провадження».
Таким чином, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню на підставі пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про задоволення подання приватного виконавця.
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги та скасування судового рішення витрати скаржника зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на боржника.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд 

постановив:
Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича задовольнити.
Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Подання приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича про надання дозволу на примусове проникнення до житла за адресою: АДРЕСА_1 для проведення виконавчих дій задовольнити.
Дозволити приватному виконавцю виконавчого округу Миколаївської області Куліченку Дмитру Олександровичу проникнення до житла боржника за адресою: АДРЕСА_1 , для проведення виконавчих дій щодо перевірки майнового стану боржника ОСОБА_1 з примусового виконання судового рішення у виконавчому провадженні № 60823350.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича 2 102 грн. витрат по сплаті судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                         Н.В. Самчишина

Судді:                                                                П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 02 березня 2020 року.