Постанова                                      
Іменем України
27 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 203/3937/16-ц
провадження № 61-29263св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Хопти С. Ф.,
 
учасники справи:
позивачі: фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , товариство з обмеженою відповідальності «Дніпро-Агропрайд», сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Агросвіт», товариство з обмеженою відповідальністю «Павлоградзернопродукт», кооператив «Колосок»,
відповідачі: фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
третя особа - фізична особа-підприємець ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Макарова М. О., Деркач Н. М., Петешенкової М. О., від 04 жовтня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2016 року фізична особа-підприємець (далі - ФОП) ОСОБА_1 , товариство з обмеженою відповідальності «Дніпро-Агропрайд» (далі - 
ТОВ «Дніпро-Агропрайд»), сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Агросвіт» (далі - СТОВ «Агрофірма «Агросвіт»), товариство з обмеженою відповідальністю «Павлоградзернопродукт» (далі - ТОВ «Павлоградзернопродукт»), кооператив «Колосок» звернулися до суду із позовом до ФОП ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ФОП ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння.
 
Позовна заява мотивована тим, що вони здійснюють господарську діяльність з виробництва продуктів борошно-круп`яної промисловості, оптової торгівлі зерном та на підставі відповідних договорів постачають на переробку зерно пшениці ФОП ОСОБА_4 до борошномельного цеху, розташованого по АДРЕСА_1 . 
Станом на 02 серпня 2016 року у ФОП ОСОБА_4 на переробці перебувала наступна зернова та готова продукція: ФОП ОСОБА_1 : зерно пшениці у кількості 58 430 кг; борошно пшениці в/г - 17 226 кг; борошно пшениці 1/г - 43 751 кг; борошно пшениці 2/г - 918 кг; висівки пшеничні - 16 768 кг; зернові відходи - 1 987 кг, мішки п/п 56х110 - 1 527 шт; ТОВ «Дніпро-Агропрайд»: зерно пшениці - 827 700 кг; СТОВ «Агрофірма «Агросвіт»: зерно пшениці -1 049 930 кг; ТОВ «Павлоградзернопродукт»: зерно пшениці - 289 620 кг; кооперативу «Колосок»: зерно пшениці - 248 860 кг; ФОП ОСОБА_2 : зерно пшениці - 610 330 кг, борошно пшениці в/г - 374 189 кг; борошно пшениці 1/г - 33 862 кг; борошно пшениці 2/г - 11 278 кг; крупа манна - 23669 кг; висівки пшеничні - 44297 кг; зернові відходи - 29172 кг, мішки п/п 56*110 - 
26 328 штук.
З 16 серпня 2016 року відповідачами ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 на підставі укладеного між ними договору відступлення права вимоги 
від 01 серпня 2016 року про переробку зерна пшениці, з борошномельного цеху була вивезена зернова продукція, яка, в тому числі, належить позивачам у справі. При цьому вартість продукції у цьому договорі нарахована на підставі акту звірки взаєморозрахунків від 01 серпня 2016 року, за яким нібито станом на 01 серпня 2016 року ФОП ОСОБА_4 від ФОП ОСОБА_2 передано на переробку 3 800 тон зернової продукції. Такий акт ніколи не складався ФОП ОСОБА_4 та не підписувався ним, а зернова продукція, що знаходилась на переробці ФОП ОСОБА_4 від ФОП ОСОБА_2 , складала лише 610 330 кг зернової продукції та 487 295 кг готової продукції.
З огляду на вищевикладене, позивачі просили витребувати від чужого незаконного володіння відповідачів належне їм майно у обсязі, яке було наявне станом на 02 серпня 2016 року, на підставі статей 386, 387 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у складі 
судді Казака С. Ю. від 16 січня 2017 року позов задоволено частково.
Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 : на користь ФОП ОСОБА_1 майно, що складається із: зерна пшениці у кількості 
58 430 кг; борошна пшениці в/г - 17 226 кг; борошна пшениці 1/г - 43 751 кг; борошна пшениці 2/г - 918 кг; висівок пшеничних - 16 768 кг; зернових відходів - 2 987 кг; на користь ТОВ «Дніпро-Агропрайд» зерно пшениці - 
837 700 кг; на користь СТОВ «Агрофірма «Агросвіт» зерно пшениці - 
1 049 930 кг; на користь ТОВ «Павлоградзернопродукт» зерно пшениці - 
89 620 кг; на користь кооперативу «Колосок» зерно пшениці - 248 860 кг.
В іншій частині позову відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачами доведено належними та допустимими доказами факт заволодіння ОСОБА_3 без відповідних правових підстав належним позивачем майном, а тому є всі передбачені законом підстави для витребування цього майна. При цьому суд вважав неукладеним між  ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 договір відступлення права вимоги від 01 серпня 2016 року, з огляду на відсутність його оригіналу та доказів щодо проведення розрахунків. Суд вважав, що позовні вимоги, пред`явлені до ФОП ОСОБА_2 задоволенню не підлягають, оскільки не доведено заволодіння ним спірного майна.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровсьої області від 04 жовтня 
2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_3 набув у власність спірне майно на підставі договору відступлення права вимоги від 01 серпня 
2016 року, який у судовому порядку визнано недійсним не було, а тому відсутні підстави вважати спірне майно безпідставно набутим, у зв`язку із чим до спірних правовідносин положення статей 387, 388 ЦК України застосуванню не підлягають.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ФОП ОСОБА_1  просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для набуття ОСОБА_3 належного позивачам майна, оскільки договір відступлення права вимоги 
між  ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 укладено не було, його оригіналу матеріали справи не містять, акт взаєморозрахунків від 01 серпня 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не складали та не підписували. Крім того, обставина щодо неукладення зазначеного договору була встановлена в ухвалі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 
від 07 листопада 2016 року. Вказане вище свідчить про те, що ОСОБА_3 заволодів належним позивачу майном без відповідної правової підстави.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Справа передана до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Позивачі здійснюють господарську діяльність з виробництва продуктів борошно-круп`яної промисловості, оптової торгівлі зерном та на підставі відповідних договорів постачають на переробку зерно пшениці 
ФОП ОСОБА_4 до борошномельного цеху, розташованого по АДРЕСА_1 .
 
Зокрема, на підставі договорів з переробки між ФОП ОСОБА_4 та ФОП 
ОСОБА_1 від 01 серпня 2016 року останній передав 500 тон зерна пшениці; між ФОП ОСОБА_4 та ТОВ «Дніпро-Агропрайд» від 22 липня 
2016 року товариство передало 830 тон зерна пшениці; між ФОП ОСОБА_4 та СТОВ «Агрофірма «Агросвіт» від 07 липня 2016 року товариство передало 
1050 тон зерна пшениці; між ФОП ОСОБА_4 та ТОВ «Павлоградзернопродукт» від 21 липня 2016 року товариство передало 290 тон зерна пшениці; між ФОП ОСОБА_4 та кооперативом «Колосок» від 05 липня 2016 року кооператив передав 250 тон зерна пшениці.
 
Відповідно до довідки ФОП ОСОБА_4 станом на 02 серпня 2016 року у 
нього на переробці перебувала наступна зернова та готова продукція: 
ФОП ОСОБА_1 : зерно пшениці у кількості 58 430 кг; борошно пшениці в/г - 17 226 кг; борошно пшениці 1/г - 43 751 кг; борошно пшениці 2/г - 
918 кг; висівки пшеничні - 16 768 кг; зернові відходи - 1 987 кг, мішки п/п 56х110 - 1 527 шт; ТОВ «Дніпро-Агропрайд»: зерно пшениці - 827 700 кг; 
СТОВ «Агрофірма «Агросвіт»: зерно пшениці -1 049 930 кг; 
ТОВ «Павлоградзернопродукт»: зерно пшениці - 289 620 кг; кооперативу «Колосок»: зерно пшениці - 248 860 кг; ФОП ОСОБА_2 : зерно пшениці - 
610 330 кг, борошно пшениці в/г - 374 189 кг; борошно пшениці 1/г - 
33 862 кг; борошно пшениці 2/г - 11 278 кг; крупа манна - 23669 кг; висівки пшеничні - 44297 кг; зернові відходи - 29172 кг, мішки п/п 56*110 - 
26 328 штук.
 
Вказане крім зазначених вище договорів про переробку та довідки підтверджується відповідними актами звірки (а. с. 54, 56, 57, 58, 59, 60, 61 
т. 1).
 
Крім позивачів, постачання на переробку зерна пшениці ФОП ОСОБА_4 до вказаного борошномельного цеху здійснювалось також відповідачем 
ФОП ОСОБА_2 та станом на 02 серпня 2016 року у ФОП ОСОБА_4 знаходилась наступна належна ФОП ОСОБА_2 зернова та готова продукція: зерно пшениці у кількості 610 330 кг, борошно пшениці в/г - 
374 189 кг; борошно пшениці 1/г - 33 862 кг; борошно пшениці 2/г - 11 278 кг; крупа манна - 23 669 кг; висівки пшеничні - 44297 кг; зернові відходи - 
29 172 кг, мішки п/п 56х110 - 26 328 шт (а. с. 219-237 т. 1).
 
Відповідно до договору про відступлення права вимоги від 01 серпня 
2016 року, укладеного від імені ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також акту звірки взаєморозрахунків від 01 серпня 2016 року, складеного від імені ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_2 відступив 
ОСОБА_3 право вимоги та передав товар вартістю 15 697 790,60 грн (вартість переробного зерна/готової продукції) та вартості послуг по переробці у сумі 1 637 790,60 грн (а. с. 39-41 т. 1).
 
Даних про конкретний опис товару договір не містить.
 
02 серпня 2016 року вказане майно було вилучено слідчим управлінням фінансових розслідувань ГУ ДФС України в Дніпропетровській області у межах досудового розслідування у кримінальному провадженні 
№ 32016040000000037.
 
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 
2016 року зобов`язано старшого слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС України в Дніпропетровській області повернути володільцю майна ОСОБА_3 тимчасово вилучене майно, а саме: зерно пшениці у загальній кількості 3 200 тон; готова продукція: мука пшенична в/с 385 000 кг; мука пшенична 1/с 85 000 кг; манка 18 000 кг; висівки пшеничні 56 500 кг; зернові відходи 55 500 кг. 16 серпня 2016 року ОСОБА_3 отримав вказане майно, що підтверджується гарантійною розпискою 
(а. с. 191-194 т. 1).
 
Звертаючись до суду із позовом, позивачі посилалися на те, що договір 
від 01 серпня 2016 року між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 насправді не укладався, акт звірки взаєморозрахунків від 01 серпня 2016 року між 
ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_2 не складався, а вивезені 
ОСОБА_3 за вказаних вище обставин з борошномельного цеху зерно пшениці та готова продукція належали позивачам.
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
 
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
 
Звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. 
 
Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Позивачі обрали способом захисту своїх прав витребування майна з чужого незаконного володіння (борошна і зерна пшениці, висівок пшеничних, а також зернових відходів). Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5. 6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 
2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі 
№ 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача.
 
Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Частиною першою статті 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
 
Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
 
Виходячи з цієї норми, фактичне володіння передбачає фактичне панування особи над річчю.
 
Під незаконним володінням слід розуміти фактичне володіння річчю, яке не має правової підстави (передбаченої законом, договором чи адміністративним актом) або правова підстава якого відпала чи визнана недійсною.
 
Аналіз вказаної норми та зміст позовних вимог за даним позовом свідчить про те, що даний позов відноситься до віндикаційних позовів (витребування майна з чужого незаконного володіння).
 
Віндикаційним позовом захищаються права власності в цілому, оскільки він пред`являється в тих випадках, коли порушені права володіння користування та розпорядження одночасно. Однак право власності за власником зберігається, тому що може бути підтвердженим правовстановлюючими документами, або іншими письмовими доказами.
 
Позивачем за віндикаційним позовом є неволодіючий власник. Відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, який може і не знати про неправомірність і незаконність свого володіння та утримання такого майна. Незаконним володільцем визнається така особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав.
 
Володіння - це фактичне, фізичне панування над майном, яке передбачає повний фізичний контроль його власника чи законного володільця.
 
Власник має право витребувати своє майно від особи, в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.
 
Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інше.
 
Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння, зокрема факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, знаходження його в натурі у відповідача, які і становлять предмет доказування.
 
Тлумачення положення статті 387 ЦК України України свідчить про те, що віндикаційний позов ґрунтується передусім на тому, що право власності на річ є абсолютним і слідує за річчю, зберігаючись навіть у випадку незаконного вибуття з володіння власника та в період перебування в незаконному володінні іншої особи. Тому віндикаційна вимога може бути заявлена щодо витребування лише індивідуально-визначеної речі.
 
Таким чином, звертаючись з даним позовом, позивачі мали надати докази на підтвердження права власності на спірне майно та довести індивідуальні ознаки майна, що витребовується, наявність майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутність в останнього правових підстав для володіння цим майном.
 
З матеріалів справи вбачається, що позивачі просять витребувати з чужого незаконного володіння відповідача ОСОБА_3 борошно, зерно пшениці, висівки пшеничні, а також зернові відходи, які ОСОБА_3 отримав у ОСОБА_2 , однак договір уступки не містить опис товару (зазначена лише його загальна вартість 15 697 790,60 грн).
Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.
 
Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майном у розумінні ЦК України є речі та майнові права і обов`язки.
 
Згідно зі статтею 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.
 
За приписами статті 184 ЦК України речі можуть бути з родовими ознаками та з індивідуальними. Зазначеною нормою визначено, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.
 
Поділ речей на речі, визначені індивідуальними ознаками, та речі, визначені родовими ознаками, пов`язаний як з природними властивостями речей, так і з способами їхньої індивідуалізації. Поряд із предметами, єдиними у своєму роді (наприклад, картиною), до речей, визначених індивідуальними ознаками, можуть бути віднесені речі, певним способом виокремлені учасниками правочину з маси однорідних речей. Якщо ж річ визначена тільки кількісно (числом, вагою, мірою) і характеризується ознаками, спільними для всіх речей такого роду, - це річ, визначена родовими ознаками.
 
Отже об`єктом віндикаційного позову може бути індивідуально визначене майно, яке існує в натурі на момент подання позову.
 
Звертаючись з цим позовом, належне до витребування майно позивачі зазначили у договорах постачання на переробку зерна пшениці, а також наданій ФОП ОСОБА_4 довідці і актах звірки, які містили дані щодо кількості борошна, зерна та висівок пшеничних, однак ці докази не містили індивідуальних ознак щодо якості, сорту, тощо, хоча у відповідача 
ФОП ОСОБА_4 перебувало також майно (борошно, зерно та висівка пшенична), що належить ФОП ОСОБА_2 
 
Даних про те, що за договором уступки ОСОБА_3 отримав належне ОСОБА_1 майно матеріали справи не містять, оскільки за договором уступки не описано товар (вказана лише його вартість), не зазначено його індивідуальних ознак і в акті вилучення слідчим фіскальної служби та його повернення ОСОБА_3 .
 
Отже, позивач ОСОБА_1 заявив про витребування майна (зерно, борошно пшениці, висівки пшеничні, зернові відходи) не визначеного певними індивідуальними ознаками (не має пакувальні, цифрові, номерні та інші характерні позначки тощо), що у розумінні статті 184 ЦК України є замінним майном аналогічного виду, тому колегія суддів вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з підстав неможливості застосування до спірних правовідносин положень статті 387 ЦК України.
 
При цьому позивачі не позбавлені можливості захистити свої порушені права у інших спосіб.
 
Вказане узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 18 червня 2018 року у справі № 922/2577/17 та у постанові від 22 липня 2019 року у справі № 634/864/16-ц.
 
Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).
 
Згідно із частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
З огляду на наведене, касаційну скаргу ФОП ОСОБА_1 слід задовольнити частково, змінивши мотивувальну частину рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2017 року з урахуванням висновків, сформульованих у цій постанові.
 
Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 
2017 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
С. Ф. Хопта