справа № 363/3095/18                                             головуючий у суді І інстанції Котлярова І.Ю.
провадження № 22-ц/824/343/2020            суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

    ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ   

22 січня 2020 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
                               
головуючого судді  -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лівінського С.В.,  Суханової Є.М.,	

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 09 вересня 2019 року за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення майнової та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, - 
 
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2018 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Вимоги обґрунтовані тим, що08.08.2015 р. близько о 19.45 год. в с. Нові Петрівці по вул. Князя Святослава, ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом марки «Сузуки», державний номер НОМЕР_1 , не вибрала безпечної швидкості руху, не дотрималась безпечної дистанції та здійснила зіткнення з транспортним засобом марки «ДЕО» держаний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 , який належить ОСОБА_2 .. В результаті зіткнення, транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Оскільки вина  ОСОБА_1 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди встановлена постановою Вишгородського районного суду Київської області, позивачі просили стягнути з відповідача суму матеріальної шкоди у розмірі 80 000 гривень на користь ОСОБА_2 , 20 000 гривень моральної шкоди на користь ОСОБА_3 та витрати по сплаті судового збору на користь позивачів. 
 
14.09.2018 р. до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій позивачі просили стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 93 896 гривень 18 копійок, згідно висновку експерта від 15.08.2018 року. 
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 09 вересня 2019 року уточнені  позовні вимоги  задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заподіяну шкоду в наслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 93 896 гривень 18 копійок. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 5 000 гривень. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 понесені судові витрати в розмірі 938 гривень 97 копійок.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
 
При цьому зазначає, що належним відповідачем по справі  є страхова компанія «Скайд» та Моторно - транспортне страхове бюро України, а фізична особа  ОСОБА_1 має відповідати тільки в межах різниці між фактичним розміром шкоди і розміром  страхового відшкодування. Позивач не довів, що пошкодження транспортного засобу завдані внаслідок ДТП за участю відповідача. Зафіксовані пошкодження транспортного засобу позивача, які  вказані в матеріалах адміністративної справи суперечать тим, які наводяться в позові, зокрема, в доданій копії висновку експертного автотоварознавчого  дослідження. Вимоги  про стягнення моральної шкоди  вважає безпідставними. Суд прийняв рішення  про права, свободи, інтереси та обов`язки  осіб, що не були залучені до участі у справі (СК «Скайд», МТСБУ), що на думку апелянта, у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення.
 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження сторонам було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.
 
Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
 
Відповідно до  ч. 1  ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Оскільки, в даній справі ціна позову становить 113 896, 18 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи. 
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Колегією суддів встановлено, що 08.08.2015 р. близько о 19.45 год. в с. Нові Петрівці по вул. Князя Святослава, ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом марки «Сузуки», державний номер НОМЕР_1 , не вибрала безпечної швидкості руху, не дотрималась безпечної дистанції та здійснила зіткнення з транспортним засобом марки «ДЕО» держаний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 , який належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 . В результаті зіткнення, транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим в свою чергу завдано матеріальної шкоди.
 
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідачки ОСОБА_1 була застрахована в ПАТ «Страхова  компанія  «Скайд», відповідно до договору АЕ/4263808. Дія договору з 08.08.2015 року по 07.08.2016 року.
Постановою Вишгородського районного суду Київської області від 10.09.2015 року ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Постанова суду набрала законної сили 22.09.2015 року (а.с. 13).
 
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративні правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
 
Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
 
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.
 
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
 
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
 
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.
 
Судом першої інстанції встановлено, що позивачами пред`явлена вимога щодо стягнення невідшкодованих збитків, завданих внаслідок ДТП до відповідача  ОСОБА_1 , з посиланням на ч.2 ст. 1187 ЦК України. 
 
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що страхова компанія, в якій було застраховано цивільно-правову відповідальність ОСОБА_1 , ліквідована та позбавлена членства в МТСБУ з 31.05.2016 р., тому власник транспортного засобу, якому завдано матеріальну шкоду, позбавлений можливості отримати від страхувальника відповідного відшкодування. Суд вважав, що позовна вимога щодо стягнення саме безпосередньо із відповідача відшкодування збитків (майнової шкоди) в розмірі 93 896 гривень 18 копійок, є обґрунтованою та знайшла своє підтвердження і є єдиною можливістю захистити права позивача. Суд не погодився із розрахунком розміру моральної шкоди та визначив її розмір - 5 000 гривень, як такий, що буде достатнім для задоволення завданої моральної шкоди. 
 
При цьому суд першої інстанції вважав, що потерпілі у ДТП, вільно на власний розсуд, обирають спосіб здійснення свого права шляхом звернення  вимог  виключно до особи, яка завдала шкоду або до страховика. Виходячи з цього, вважав ОСОБА_1 належним відповідачем у правовідносинах, що склалися.
 
Колегія суддів не може погодитися з вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного. 
 
 Згідно з ч. 1 ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
 
За змістом ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
 
Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоду майну третьої особи.
 
Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можлива лише за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
 
Покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.
 
Вказаний висновок щодо правильного застосування норм права при стягненні матеріальної шкоди з особи, яка застрахувала свою відповідальність, було викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц.
 
Як вбачається з матеріалів справи цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на момент ДТП була застрахована в ПАТ «Страхова  компанія  «Скайд» і ця обставина, визнана сторонами у  даній справі.
 
Отже, колегія суддів, вважає,  що покладення на ОСОБА_1 обов`язку з відшкодування фактично завданих збитків суперечить нормам діючого законодавства.
 
Натомість, ПАТ «Страхова  компанія  «Скайд» до участі у справі залучено не було. 
 
Висновки суду першої інстанції  про те, що ПАТ «Страхова  компанія  «Скайд» ліквідована, а тому, позивач позбавлений можливості отримати відшкодування є необґрунтованими, оскільки на момент винесення рішення згідно відомостей у Єдиному державному  реєстрі  юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань дані про ліквідацію чи припинення ПАТ «Страхова  компанія  «Скайд» відсутні.
 
Крім того, згідно п. 41.2. ст. 41 ЗУ Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду страхових гарантій відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі недостатності коштів та майна страховика - повного члена МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
  З матеріалів справи вбачається, що на момент ДТП ПАТ «Страхова  компанія  «Скайд» було повним членом МТСБУ.
   У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц; від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц; від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц; від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц; від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц). 
Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Крім того, відповідно до положення ч. 5 ст. 12 ЦПК України, яка покладає і на суд певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
 
Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, в порушення ст.ст. 263, 264 ЦПК України, не встановив фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не з`ясував належним чином правовідносини, які виникли між сторонами та не визначився вірно із суб`єктним складом сторін. 
 
Так, суд першої інстанції в порушення ч. 5 ст. 12 ЦПК України, не роз`яснив позивачу, його права та обов`язки, зокрема, на залучення до участі в справі ПАТ «Страхова  компанія  «Скайд» та МТСБУ, а вирішив спір про права, інтереси та обов`язки осіб, що не були залучені до участі в справі чим порушено їх право, оскільки рішення може вплинути на права та обов`язки останніх. 
 
Оскільки, на  стадії  апеляційного  розгляду, відповідно до ст. 374 ЦПК України,  апеляційний  суд  не  наділений  повноваженнями  щодо  залучення  інших осіб до участі у розгляді справи, вказані недоліки не можуть бути усунуті  при розгляді справи апеляційним судом, а відтак, і з`ясування обставин, що мають значення для справи є неможливим.
 
Якщо ж справа, у якій судом першої інстанції не вирішено питання про залучення усіх належних сторін, без участі яких її вирішення є неможливим, перебуває на розгляді у суді апеляційної інстанції, апеляційний суд відмовляє у позові з цих підстав. При цьому обґрунтованість позовних вимог не перевіряється.
 
Таким чином, встановивши неможливість розгляду справи без залучення до її участі юридичних осіб, апеляційний суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, що не позбавляє позивача права на звернення із відповідними вимогами до суду.
 
За таких обставин, судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки  суд  першої  інстанції,  з  врахуванням  позовних  вимог, встановлених обставин справи, наявних у справі доказів  та  положень  ст.ст. 51-54 ЦПК  України,   зобов`язаний   був  роз`яснити позивачу його права та обов`язки щодо необхідності залучення до участі у справі ПАТ «Страхова  компанія  «Скайд» та МТСБУ.
 
Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
 
Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм процесуального права, а саме, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції,  ухвалене з порушенням норм процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,- 
 
П О С Т А Н О В И В:
                                                   
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
 
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 09 вересня 2019 року скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:                                                                            Р.В. Березовенко

 
Судді:                                                                                         Є.М. Суханова

                                                                         
     С.В. Лівінський