24.02.20
22-ц/812/144/20
Єдиний унікальний номер судової справи 487/7438/18
Номер провадження 22-ц/812/144/20
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

24 лютого 2020 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П., 

з секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участі: відповідача ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2 , 

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 22 серпня 2019 року, під головуванням судді Гаврасієнко В.О., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу,
УСТАНОВИЛА:

У листопаді 2018 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (далі - ПрАТ «СК «Арсенал Страхування») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 28 квітня 2015 року між ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОК ГРУП-Україна» укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №75/15-Т/М, за умовами якого страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу - автомобіля марки та моделі Volvo XC60, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2012 року випуску.
31 січня 2016 року на вулиці Велика Морська в місті Миколаєві сталася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу - автомобіля марки і моделі Volvo XC60, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 та транспортного засобу - автомобіля марки і моделі ЗАЗ Vida, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 .
Вищевказана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення відповідачем ОСОБА_1 . Правил дорожнього руху України. 
В результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) транспортний засіб - автомобіль марки і моделі Volvo XC60, реєстраційний номер НОМЕР_1 , отримав механічні пошкодження. Вартість проведення відновлювально-ремонтних робіт відповідно до рахунку-фактури №СФ-0001297 від 15 квітня 2016 року складає 199 442 грн. 33 коп.
На підставі вищевказаних документів ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» виплатило власнику пошкодженого автомобіля страхове відшкодування в розмірі 199 442 грн. 33 коп.
Згідно довідки Ф-2 №84938002 вищевказана ДТП сталася з вини обох водіїв.
Відтак, за підрахунком позивача, сума яка підлягала відшкодуванню ОСОБА_1 складала 99 721 грн. 20 коп.
Разом з тим, цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки і моделі ЗАЗ Vida, реєстраційний номер НОМЕР_2 , застрахована в ПрАТ «СК «АХА Страхування» згідно полісу №АІ/8735662. 
За такого, посилаючись на викладені обставини, ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 кошти в розмірі 49 721 грн., що становить різницю сплаченого страхового відшкодування (99 721 грн. 20 коп. - 50 000 грн.), а також сплачений судовий збір за подання позову до суду першої інстанції.
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 22 серпня 2019 року позовні вимоги ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» суму майнової шкоди в розмірі 49 721 грн. та судовий збір в розмірі 1 762 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем доведено належними та допустимими доказами правомірність своїх вимог, оскільки вина відповідача у скоєнні ДТП підтверджена постановою Заводського районного суду міста Миколаєва від 19 лютого 2016 року, а нормами ЦК України і Закону України «Про страхування» передбачено право страховика на стягнення в порядку регресу страхового відшкодування з особи винної у вчиненні ДТП.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та направити справу на новий розгляд.
Апеляційна скарга мотивована тим, що визначений розмір страхового відшкодування не є належним чином обґрунтований, а з доданого позивачем рахунку-фактури від 15 квітня 2016 року неможливо встановити чи пов`язані вказані ремонтні роботи саме з ДТП, яка сталася 31 січня 2016 року.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.
Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються ЦК України та Законом України «Про страхування», Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». 
Відповідно до ст.1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Згідно ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
При цьому за змістом ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування» за №85/96-ВР до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
За змістом ст.1194 ЦК України в системному зв`язку зі ст.993 цього Кодексу та ст.27 Закону України «Про страхування» №85/96-ВР можна дійти висновку про те, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
З матеріалів справи убачається, що 31 січня 2016 року на вулиці Велика Морська в місті Миколаєві сталася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу - автомобіля марки і моделі Volvo XC60, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 та транспортного засобу - автомобіля марки і моделі ЗАЗ Vida, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 (адміністративна права №3/487/304/16).
Згідно довідки №84938002 про дорожньо-транспортну пригоду слідує, що  вказана ДТП сталася в результаті порушення Правил дорожнього руху України водієм автомобіля Volvo XC60, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та водієм автомобіля ЗАЗ Vida, реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с.12).
Постановою Заводського районного суду міста Миколаєва від 19 лютого 2016 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні вищевказаної ДТП, притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення (адміністративна права №3/487/304/16).
Власником транспортного засобу - автомобіля марки і моделі Volvo XC60, реєстраційний номер НОМЕР_1 є Товариство з обмеженою відповідальністю «ОК ГРУП-УКРАЇНА» (далі - ТОВ «ОК ГРУП-УКРАЇНА» (а.с.11).
Відповідно до Рахунку-фактури №СФ-0001297 від 15 квітня 2016 року, наданого Приватним підприємством «Фірма «Євро-Авто», та розрахунку страхового відшкодування, складеного ПрАТ «СК «Арсенал Страхування», вартість матеріального збитку завданого власнику вказаного автомобіля склала 199 442 грн. 33 коп. (сума зазначена у рахунку-фактура за вирахуванням п.7 та п.10 на суму 35 085 грн. 58 коп.) (а.с.7,9-10).
28 квітня 2015 року між ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» та ТОВ «ОК ГРУП-УКРАЇНА» укладено договір добровільного страхування наземного транспорту за №75/15-Т/М, за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу - автомобіля марки і моделі Volvo XC60, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2012 року випуску.
ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» було прийнято рішення про виплату страхового відшкодування та 11 травня 2016 року і 12 травня 2016 року страхова компанія перерахувала кошти на рахунок ТОВ «ОК «ГРУП-УКРАЇНА», що підтверджується платіжними дорученнями (а.с.19,20).
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 станом на час ДТП була застрахована АТ «СК «АХА Страхування».
Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду із відповідним позовом про стягнення різниці заборгованості в порядку регресу.
При цьому, в даному випадку до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат перейшло право вимоги, яке страхувальник, який отримав страхове відшкодування, мав до особи, відповідальної за завдані збитки.
Також, за наведених обставин, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про стягнення витрат з винної особи, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, в розмірі 49 721 грн. є правильними, а відповідач на спростування вказаного розрахунку своїх доказів не надав. 
Відповідно до ч.ч.1,5,6,7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Разом з тим, відповідачем на підтвердження своїх заперечень на позовні вимоги позивача не надано суду жодного доказу.
Отже, при вирішенні даної справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Частиною 4 ст.10 ЦПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Тому, враховуючи те, що інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням відповідача, як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким районний суд дав належну правову оцінку, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були належним чином оцінені надані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції суду апеляційної інстанції також не надано. Докази ж та обставини, на які посилається відповідач у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача  ОСОБА_1 -  ОСОБА_2  - залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 22 серпня 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                        О.І. Галущенко

                                                               П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення
складено 26 лютого 2020 року