ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/196/20 Справа № 199/2095/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Якименко Л.Г. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2020 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Варенко О.П., Городничої В.С.
розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк”,
на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 січня 2019 року
по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,-

ВСТАНОВИЛА:
       В квітні 2018 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця.
       Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 січня 2019 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця – відмовлено.
       В апеляційній скарзі Акціонерне товариство Комерційний банк “ПриватБанк” просить скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 січня 2019 року по справі №199/2095/18 та ухвалити нове, яким позов АТ КБ “ПриватБанк” задовольнити в повному обсязі.
       У відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 січня 2019 року просить рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 січня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вважає що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.
       Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
       Судом першої інстанції встановлено, що 11.11.2005 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір №б/н, відповідно до якого він отримав кредит розмірі 7000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
        ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Амур-Нижньодніпровським районним у м.Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 03.10.2016 року, актовий запис №1736 (а.с.47).
       Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором №б/н від 29.03.2011 року становить – 5194,60 грн. з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, яка складається з наступного:
4636,51 грн. - тіло кредиту;
505, 05 грн. – нараховано процентів за користування кредитом;
53,04 грн. – нараховано пені.
       12 лютого 2017 року ПАТ КБ “ПриватБанк” звернувся до Четвертої ДДНК з претензією кредитора, на підставі якої була відкрита спадкова справа № 167/2017, а також, 29.09.2017 року звернувся до відповідача, як до спадкоємця, з листом-претензією щодо сплати заборгованості за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_2 (а.с.50, 52).
       13 березня 2017 року надійшла відповідь Четвертої Дніпровської державної нотаріальної контори, в якій зазначалося, що спадкоємці померлого ОСОБА_2 із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не зверталися, та спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.51). 
       Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
       Частинами 1,3 ст.1268, ч.1 ст.1269, ч.1 ст.1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має прийняти спадщину або не прийняти її.         Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
       Між тим, позивачем не надано суду доказів про одержання ОСОБА_1 у спадщину після смерті спадкодавця (боржника) будь-якого майна, його вартості та родових ознак, а також даних про те, що на час відкриття спадщини вона проживала разом з спадкодавцем. 
       Відповідно до ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.
       Крім того, відповідно до вимог ч.1 ст.1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.
       Згідно зі ст.607 ЦК України зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає. 
       Як було встановлено судом першої інстанції, що після померлого ОСОБА_2 була відкрита спадкова справа №67/2017 лише на підставі претензії кредитора ПАТ КБ «ПриватБанк» 01.03.2017 року, інші спадкоємці спадщину не приймали. 
       Отже, у встановлений законодавством термін до нотаріальної контори ніхто не звертався із заявою про прийняття спадщини та відповідно свідоцтво про прийняття спадщини жодному зі спадкоємців не видавалося. 
       Окрім того, в матеріалах спадкової справи відсутня інформація щодо наявності будь-якого майна, яке б могло бути успадковане після смерті ОСОБА_2 .
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ “ПриватБанк”, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів наявності спадкового майна та його вартості, одержаного відповідачкою у спадщину після смерті ОСОБА_2 .
       Доводи апеляційної скарги про те, що відсутність даних про майно боржника у спадковій справі не свідчить про те, що спадкове майно у боржника відсутнє, а відповідач не прийняв спадщини, не заслуговують на увагу, оскільки твердження АТ КБ «ПриватБанк» про прийняття спадщини ОСОБА_1 є припущеннями, які відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України не можуть бути покладені в основу доказування. 
       Посилання апелянта про те, що до обов`язків спадкоємців у разі заперечення ними заявлених вимог належить доказування розміру своєї відповідальності перед кредитором, а саме, розмір майна, успадкованого кожним із спадкоємців, не заслуговує на увагу, оскільки такий обов`язок лежить саме на позивачу, який вважає, що саме за рахунок вартості спадкового майна відповідач має сплатити борг перед банком за кредитним договором спадкодавця.
       Між тим, з матеріалів справи вбачається, що АТ ПАТ “ПриватБанк” не надано доказів, яке саме майно прийняте відповідачем у спадщину. 
       Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
       Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
       Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
       Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” – залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 січня 2019 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

       Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко 

В.С.Городнича