ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/2670/19                                                            Суддя (судді) першої інстанції: Житняк Л.О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 січня 2020 року                                                                              м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого – судді            Ключковича В.Ю.,
суддів          Парінова А.Б.,                 
                                                                                                            Беспалова О.О.,          
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2019 року (прийняте в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, суддя Житняк Л.О.) у справі за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Військова частина НОМЕР_1 звернулася до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просила стягнути на користь військової частини 53 913,44 грн. у якості відшкодування майнової шкоди.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2019 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 783, 44 грн. (сімсот вісімдесят три гривні 44 коп.) у якості відшкодування майнової шкоди на користь Військової частини НОМЕР_1 , в решті позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, в якій просить скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В апеляційній скарзі позивач зазначає, що в оскаржуваному рішенні судом підтверджено, що саме відповідач є матеріально відповідальною особою за втрату речового майна, на якого покладено імперативний обов`язок берегти державне майно, передане йому під звіт, разом з тим, висновки суду першої інстанції про неможливість покладенні підвищеної матеріальної відповідальності у зв`язку з залишенням речового майна відповідачем в одному з підрозділів військової частини НОМЕР_1 є необґрунтованим з огляду на те, що в матеріалах службового розслідування наявні пояснення посадових осіб, які вказували, що відповідач прибув до підрозділу для подальшого проходження служби без інвентарного майна. Крім того, жодних доповідей про залишення вказаного майна в батареї управління артилерійської розвідки відповідач в порядку статей 12,14 Статуту внутрішньої служби ЗСУ вищому командуванню не здійснював.
Від відповідача відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 20.03.2018 на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №69 сержанта ОСОБА_1 було звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 16.03.2018 №274 відповідача було притягнуто до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державі в особі військової частини НОМЕР_1 , яка виникла внаслідок втрати речового майна, яке він отримував під час проходження військової служби.
На час звільнення за шкоду, завдану державі в особі Військової частини НОМЕР_1 , яка виникла внаслідок втрати речового майна, яке відповідач отримував під час проходження військової служби з його грошового забезпечення було утримано 716 (сімсот шістнадцять) грн. 56 коп., що підтверджено довідкою №578 від 14.08.2019.
Сума невідшкодованої шкоди державі в особі Військової частини НОМЕР_1 становить 53 913 (п`ятдесят три тисячі дев`ятсот тринадцять) грн. 44 коп., що підтверджено копією Книги грошових стягнень та нарахувань за 2019 рік.
З метою досудового врегулювання спору Військовою частиною НОМЕР_1 була направлена претензія за № 2645 від 14.08.2019 на зареєстровану адресу проживання відповідача. Проте, станом на день звернення до суду відповіді військова частина НОМЕР_1 не отримала.
Оскільки відповідач добровільно не сплатив заборгованість, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції дійшов висновку, що саме відповідач є матеріально-відповідальною особою за втрату речового майна, оскільки на нього покладено обов`язок берегти державне майно, яке йому ввірене, втім, позивачем не встановлено факту втрати речового майна, окрім водозахисного костюма, що не спростовано відповідачем, і при цьому наявність або відсутність залишеного речового майна відповідача в підрозділі БУАР, позивачем не досліджувалась, обставини щодо цього не встановлювались, а тому встановлені в ході службового розслідування обставини не можуть свідчити про втрату речового майна, а відтак і про заподіяння прямої дійсної шкоди Військовій частині НОМЕР_1 у тому розмірі, який заявлений до стягнення.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Як вбачається з матеріалів позовної заяви, військова частина звернулася до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача на користь держави в особі позивача матеріальні збитки в розмірі 53 913,44 грн., зумовлені нестачею речового майна, яке було видано відповідачу.
Так, вирішення питання щодо наявності підстав для стягнення з відповідача збитків, спричинених ним державі під час проходження військової служби, нерозривно пов`язане з наданням судом оцінки правомірності наказу командира військової частини, тобто наказу суб`єкта владних повноважень, про притягнення відповідача до матеріальної відповідальності.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV (далі – Статут, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Статтею 9 Статуту встановлено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.
Відповідно до ст.11 Статуту, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.
Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (ст.16 Статуту).
Згідно із ст.26 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Згідно абз.1 п.2 Розділу І Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 №243/95-ВР (втрата чинності 31.10.2019) (далі – Положення, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, завдана розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.
Приписами п.3 Розділу І Положення передбачено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявністю: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди. Протиправною визнається така поведінка (дія або бездіяльність) військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного, коли він не виконує (недбало виконує) свої службові обов`язки. Військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний визнається винним у заподіяній шкоді, якщо протиправне діяння вчинено ним умисно чи з необережності.
Згідно п.4 Розділу І Положення встановлено, що відшкодування шкоди військовослужбовцями і призваними на збори військовозобов`язаними провадиться незалежно від притягнення їх до дисциплінарної чи кримінальної відповідальності за дію (бездіяльність), якою державі було заподіяно шкоду.
Відповідно до п.13 Положення військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини державі, у разі, зокрема, недостачі, а також знищення або псування військового майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети.
Відповідно до п.17 Розділу IV Положення командири підрозділів та інші посадові особи про наявні факти заподіяння матеріальної шкоди зобов`язані негайно подати рапорт командиру (начальнику) військової частини. У разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди командир (начальник) військової частини призначає розслідування для встановлення причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб. Розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня виявлення шкоди. У необхідних випадках цей термін може бути продовжено вищим за підлеглістю командиром (начальником), але не більш як на один місяць. Розслідування не проводиться, якщо причини, розмір шкоди та винних осіб встановлено в ході ревізії (перевірки), інвентаризації, дізнання, попереднього слідства або судом.
Пунктом 18 Розділу IV Положення визначено, що розслідування призначається письмовим розпорядженням командира (начальника) військової частини, який має право прийняти рішення про притягнення військовослужбовця і призваного на збори військовозобов`язаного до матеріальної відповідальності. Розслідування провадиться посадовою особою, компетентною у питаннях обліку, зберігання та використання відповідного майна або яка має вищу юридичну освіту. Забороняється доручати розслідування посадовій особі, яка є підлеглою чи безпосереднім начальником військовослужбовця чи військовозобов`язаного, призваного на збори, дії яких необхідно розслідувати, а також посадовим особам, які є співучасниками заподіяння матеріальної шкоди чи зацікавлені в результатах розслідування.
Розслідуванням повинно бути встановлено: в чому полягає матеріальна шкода та яка її вартісна оцінка; якими конкретно неправомірними діями військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного заподіяно шкоду; вимоги яких законів, військових статутів, порадників, інструкцій та інших нормативних актів при цьому було порушено; умисно чи з необережності та з якою метою заподіяно шкоду; чи заподіяно шкоду винною особою під час виконання службових обов`язків; ступінь вини кожного у разі заподіяння шкоди кількома особами; умови та причини, що сприяли заподіянню шкоди, та її наслідки (п.19 Розділу IV Положення).
Отже, до матеріальної відповідальності може бути притягнуто військовослужбовця у разі заподіяння прямої дійсної шкоди, наявної з його боку протиправної поведінки та наявності взаємозв`язку між діями військовослужбовця та заподіяної шкоди.
Як вбачається з матеріалів справи, на підставі рапорта старшого лейтенанта ОСОБА_2 від 26.02.2018 (а.с.20, т.1) прийнято наказ від 26.02.2018 №351 «Про призначення службового розслідування».
12.03.2018 відповідно до рапорту від 12.03.2018 №845 винесено наказ за №405 «Про продовження терміну службового розслідування». 
16.03.2018 складено Акт службового розслідування, з якого вбачається наступне.
Так, в ході проведення службового розслідування було встановлено, що сержант ОСОБА_1 отримав костюм для захисту від води - 1 к-т - на речовому складі військової частини - польова пошта НОМЕР_2 10.02.2017 згідно атестата на речове майно №693 від 13.03.2017, з яким прибув 14.03.2018 у Військову частину НОМЕР_1 для проходження подальшої військової служби на посаду геодезиста БУАР, рюкзак військовий Польща – 1 шт; мішок спальний - 1шт, шолом кевларовий - 1шт, бронежилет «Корсар МЗС 1 -4» - 1 к-т - на речовому складі Військової частини НОМЕР_1 згідно накладної №1320 від 11.05.2017, костюм для захисту від води – І к-т - на речовому складі Військової частини НОМЕР_1 згідно роздавальної відомості №269 від 09.09.2017, перебуваючи в зоні АТО.
При цьому, при переміщенні позивача з посади геодезиста БУАР на посаду навідника 3 танкового взводу 2 танкової роти 1 танкового батальйону Військової частини НОМЕР_1 відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 16.05.2017 №107 інвентарне майно було залишене позивачем в підрозділі БУАР. Відповідач нікому це майно не передав.
З особистих пояснень сержанта ОСОБА_1 стало відомо, що речове майно він отримав, будучи військовослужбовцем БУАР. При переводі його в 1 танковий батальйон для подальшого проходження служби в травні 2017 року він залишив вище вказане майно в підрозділі БУАР, нікому його не передав та нікому про це не повідомив.
З особистих пояснень заступника командира 2 танкової роти з морально-психологічного забезпечення молодшого лейтенанта ОСОБА_3 стало відомо, що сержант ОСОБА_1 прибув на посаду навідника 3 танкового взводу 2 танкової роти без інвентарного речового майна. Костюм для захисту від води - 1 к-т сержант ОСОБА_1 отримав в вересні 2017 року, перебуваючи в зоні АТО та втратив його там в жовтні 2017 року.
З особистих пояснень командира 2 танкової роти лейтенанта ОСОБА_4 стало відомо, що сержант ОСОБА_1 прибув для проходження подальшої військової служби на посаду навідника 3 танкового взводу 2 танкової роти без інвентарного речового майна. Костюм для захисту від води - 1 к-т сержант ОСОБА_1 отримав в вересні 2017 року, перебуваючи в зоні ОСОБА_1 та втратив його там в жовтні 2017 року .
З особистих пояснень начальника речової служби Військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_2 стало відомо, що сержант ОСОБА_1 прибув у Військову частину НОМЕР_1 із військової частини-польова пошта НОМЕР_2 14.03.2017 з речовим майном згідно атестата на речове майно від 13.03.2017 №693, зокрема, з костюмом для захисту від води - 1 к-т. У військовій частині НОМЕР_1 відповідач отримав інвентарне речове майно згідно накладної від 11.05.2017 №1320 та роздавальної відомості від 09.09.2017 №269: костюм для захисту від води - 1 к-т; рюкзак військовий Польща - 1 шт; мішок спальний - 1шт; шолом кевларовий - 1 шт; бронежилет «Корсар МЗС 1-4» - Ік-т;
Вищеперераховане майно сержант ОСОБА_1 на речовий склад під час здачі посади не здав.
На підставі наведеного, позивачем зроблено висновок про втрату речового майна відповідачем, яке сталося в результаті безвідповідального ставлення до виконання своїх службових обов`язків сержанта ОСОБА_1 , який всупереч ст.11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України не забезпечив належного збереження військового майна.
Так, колегія суддів зазначає, що службове розслідування за фактом нестачі речового майна у Військовій частині НОМЕР_1 проведено в строк, визначений Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 №243/95.
За результатами проведеного розслідування командиром Військової частини НОМЕР_1 винесено наказ про результати проведення службового розслідування відносно втрати інвентарного речового майна від 16.03.2018 №274, яким вирішено відповідно до п. 13, 14 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року №243/95 притягнути до підвищеної матеріальної відповідальності навідника 3 танкового взводу 2 танкової роти 1танкового батальйону сержанта ОСОБА_1 на суму 54630 (п`ятдесят чотири тисячі шістсот тридцять) грн. 00 коп., яка виникла внаслідок втрати речового майна, яке він отримував під час проходження військової служби.
Колегія суддів вважає такий наказ правомірним, оскільки втрата інвентарного речового майна, а саме: рюкзак військовий Польща – 1 шт; мішок спальний - 1шт, шолом кевларовий - 1шт, бронежилет «Корсар МЗС 1 -4» - 1 к-т , костюм для захисту від води – І к-т, отримане згідно накладної №1320 від 11.05.2017 та роздавальної відомості №269 від 09.09.2017 сталася в результаті безвідповідального ставлення до виконання своїх службових обов`язків сержанта ОСОБА_1 , який, всупереч ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України не забезпечив належного збереження військового майна, при цьому саме відповідач є матеріально-відповідальною особою за втрату речового майна, оскільки на нього покладено обов`язок берегти державне майно, яке йому ввірене, однак, що відповідач не виконав обов`язку щодо передачі майна, залишивши його в підрозділі БУАР, а костюм для захисту від води втрачено за невідомих обставин.
При цьому, що згідно п.25 Положення утримання грошового нарахування за наказом про відшкодування заподіяної шкоди провадиться щомісячно у розмірі 20 відсотків, а у разі відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок розкрадання, умисного пошкодження військового майна, - у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення (заробітку).
Так, до моменту виключення відповідача зі списків, з відповідача було утримано грошове забезпечення у розмірі 716,56 грн. 
При цьому, вартість втрачено відповідачем речового майна складає 54630, 00 грн. (згідно розрахунку а.с.29, т 1).
Таким чином, відповідач повністю не відшкодував завдану шкоду, а тому остання підлягає стягненню в судовому порядку у розмірі 53 913,44 грн. (54630, 00 грн. - 716,56 грн.)
З огляду на встановлений позивачем факт втрати ОСОБА_1 речового майна. та доведеними обставинами наявності у відповідача матеріальної відповідальності за втрату речового майна, колегія суддів вважає вимоги військової частини обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо висновків суду першої інстанції про неможливість покладення підвищеної матеріальної відповідальності у зв`язку з залишенням речового майна ОСОБА_1 в одному з підрозділів військової частини є необґрунтованими, оскільки в матеріалах службового розслідування наявні пояснення посадових осіб (лейтенанта ОСОБА_4 та лейтенанта ОСОБА_3 ), які вказували, що відповідач прибув до підрозділу для подальшого проходження служби без інвентарного майна, крім того, жодних доповідей про залишення вказаного майна у батареї управління артилерійської розвідки відповідач в порядку ст. 12, 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України вищому командуванню не здійснював, що зафіксовано і під час службового розслідування та не заперечується і не спростовується самим відповідачем.
Отже,  доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
У відповідності до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права призвели до помилкового вирішення даної справи, а тому рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог слід скасувати та ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити повністю.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_1 53  913 (п`ятдесят три тисячі дев`ятсот тринадцять) грн. 44 (сорок чотири) коп. у якості відшкодування майнової шкоди на користь Військової частини НОМЕР_1 .
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Позивач – Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 в ГУДКУ в Чернігівській області, МФО 853592, код ЄДРПОУ 07880688).
Відповідач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Головуючий суддя                                                                              В.Ю. Ключкович

Судді                                                                                         А.Б. Парінов

                                                                                                        О.О. Беспалов