ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 601/1908/17	Головуючий у 1-й інстанції Мочальська В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/189/20 	Доповідач - Ткач З.Є.	
Категорія - 304090200 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд у складі колегії: 
головуючого Ткач З.Є. 
суддів:  Міщій О. Я., Шевчук Г. М., 

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №601/1908/17 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Кременецького району суду Тернопільської області від 11 листопада 2019 року, постановленого суддею Мочальська В.М., у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 21 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № без номеру від 21 жовтня 2010 року, за умовами якого відповідачка отримала кредит в розмірі 16500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 
Відповідачка ОСОБА_1 не виконувала належним чином взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим станом на 19 червня 2017 року утворилася заборгованість в розмірі 29635,91 гривень, з яких: 7551,20 грн. - тіло кредиту, 13478,72 грн. - відсотки за користування кредитом, 6718,57 грн. - пеня, 500.00 грн - штраф (фіксована частина), 1387.42 грн. - штраф (процентна складова). 
Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідачки на свою користь вищевказану заборгованість та судові витрати. 
Рішенням Кременецького району суду Тернопільської області від 11 листопада 2019 року вирішено: 
«Позов задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором № б/н від 21.10.2010 в розмірі 7551,20 грн (сім тисяч п`ятсот п`ятдесят одну гривню 20 копійок) та 1 600.00 грн (одна тисяча шістсот гривень 00 копійок) сплаченого судового збору.
В решті позову відмовити."
В грудні 2019 року представник АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду в частині не задоволених позовних вимог АТ КБ “ПриватБанк” та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ “ПриватБанк” у повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивував тим, що суд безпідставно не врахував Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», згідно з якими банк самостійно може встановлювати та змінювати кредитний ліміт та умови кредитування клієнтів.
Наголошував на тому, що відповідачка ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" та "Тарифами банку", які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві, а тому вони є складовими частинами укладеного між нею та позивачем кредитного договору.
Таким чином, кредитним договором було передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплату нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат, що було покладено в основу наданого банком розрахунку.
Крім того, посилався на те, що відповідачкою особисто засвідчено тип картки, кредитної лінії, базова відсоткова ставка за користування кредитом (2,5%), розмір щомісячних платежів у розмірі 7% заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, порядок нарахування пені за невчасне погашення заборгованості, штрафів при порушенні терміни платежів, передбачених договором. Вказане свідчить про те, що з умовами і правилами надання банківських послуг, тобто з усіма істотними умовами договору, відповідачка була ознайомлення.
Суд не врахував, що відповідачка неодноразово ознайомлювалася з умовами і правилами надання банківських послуг у 2008 році та в 2014 році.
Факт визнання відповідачкою укладання кредитного договору від 21 жовтня 2010 року з усіма істотними умовами передбаченими Умовами і Правилами підтверджується її позовом до банку у цивільній справі №601/712/18. 
В судовому рішенні відсутні обґрунтування та прямі посилання на положення норм матеріального права, які дають підстави для звільнення відповідачки від сплати процентів за користування кредитом, як і не зазначено в розрізі яких саме положень закону України «Про захист прав споживачів» наявні правові підстави вважати отриманий відповідачкою кредит за умовами кредитного договору безоплатним. 
Дії з користування кредитними коштами та погашення заборгованості свідчать про визнання відповідачкою заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування. 
Відповідно до статті 49 закону «Про банки і банківську діяльність» надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків. 
Суд першої інстанції невірно застосував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, оскільки цей висновок зроблено в іншій справі за інших правовідносин, коли відповідачем заперечувалися такі умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб.
Враховуючи те, що висновки суду щодо вирішення судом позовних вимог щодо суми кредиту заявником не оспорюються, відтак відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України судом апеляційної інстанції не перевіряються.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного. 
Частково задовольняючи позов в частині стягнення з відповідачки ОСОБА_1 7551,20 грн. та відмовляючи у решті заявленого позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів, що долучені до позовної заяви є саме тим Витягом з Тарифів та Витягом з Умов, які розумів відповідач, ознайомився та погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.
Однак з цим висновком суду першої інстанції колегія суддів повністю погодитись не може, виходячи з наступного. 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Так на підставі матеріалів справи установлено, що 21 жовтня 2010 року між ПАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого в свою чергу є АТ КБ "ПриватБанк", укладено кредитний договір з ОСОБА_1 , згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 16 500,00 грн шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.
У заяві зазначено, що відповідач просить надати кредитний ліміт у розмірі 15000 гривень за платіжною карткою кредитка «Універсальна»/GOLD. 
Також в заяві відповідачка вказала, що згідна з тим, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.
До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.
Згідно з тарифним планом «Універсальна»/GOLD пільговий період складав до 55 днів (пільгова ставка діє за умови погашення до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості);
На час укладання кредитного договору діяла процентна ставка по кредиту в розмірі 2,5% в місяць або 30% на рік. 
Щомісячна комісія за обслуговування складає 500 грн. 
Відповідачка ОСОБА_1 під час розгляду справи не заперечувала того, що наявні в матеріалах справи її анкета-заява від 07 листопада 2007 року та долучені до позивачем Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку складають умови кредитного договору.
Факт визнання відповідачкою укладення кредитного договору, складовими якого є вищевказані Умови та Правила надання банківських послуг у Приватбанку є процесуальні заяви позивачки, надані її представником, звернені до суду, в яких вона прямо визнавала умови укладеного договору. 
Так з позовної заяви ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії вбачається, що ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги тим, що між Банком і нею укладено договір у формі приєднання, за яким вона отримала кредит у розмірі 16500,00 грн. та наступне збільшення процентної ставки відбулось з порушенням пунктів 1.1.3.2.4; 1.1.3.1.9 умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. (а.с. 146). 
Аналогічні обґрунтування з посиланням на Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку також були надані представником відповідачки в додаткових поясненнях від 12 лютого 2018 року (а.с. 61) та від 26 квітня 2018 року (а.с. 121). 
Частиною першою статті 61 ЦПК України від 18 березня 2004 року №1618-ІV, в редакції від 07 липня 2010 року, яка була чинною на момент розгляду та вирішення справи судами попередніх інстанцій, визначено, що обставини, визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.
Суд першої інстанції на ці обставини та вимоги закону не звернув увагу і всупереч матеріалів справи та пояснень сторін прийшов до помилкового висновку, що позивач не довів, що долучені до позовної заяви Умови та Правила є складовими кредитного договору від 21 жовтня 2010 року, укладеного сторонами. 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Пред`являючи вимоги про погашення кредиту, АТ КБ "ПриватБанк" просив стягнути тіло кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), а також складові кредиту: заборгованість за процентами на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 19 червня 2017 року становить 29635,91 гривень, і складається із:
7551,20 грн. - заборгованість за кредитом;
13478,72 грн. - відсотки за користування кредитом,
6718,57 грн. - пеня, 
500.00 грн. - штраф (фіксована частина), 
1387.42 грн. - штраф (процентна складова). 
Рішення суду в частині стягнення заборгованості за кредитом не оскаржується.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Щодо збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку апеляційний суд виходить з такого.
Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на час підписання відповідачкою ОСОБА_1 анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку.
Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.
Відповідно до пункту 1.1.3.2.4 Умов та правил надання банківських послуг Банк має право змінювати тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків. При цьому Банк, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитну ліміту), зобов`язаний не менше ніж за 7 днів до внесення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці за картрахунком, згідно з пунктом 1.1.3.1.9 Договору. Якщо протягом 7 днів Банк не одержав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови. Право зміни розміру наданого на платіжну карту кредиту (кредитну ліміту) Банк залишаю за собою в однобічному порядку, за власним рішенням Банку та без попереднього повідомлення клієнта.
Пунктом 1.1.3.1.9 вказаних Умов, Банк має право прийняти запропоновані клієнтом зміни до умов та правил. 
В суді першої інстанції відповідачка заперечила доводи позивача про те, що вона була повідомлена про збільшення процентної ставки. 
Доказів про належне виконання банком п. 1.1.3.1.9 Умов позивач не надав. 
При цьому колегія суддів бере до уваги те, що відповідно до пункту 3 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року №1155 (далі – Правила), рекомендоване поштове відправлення – це поштове відправлення (лист, поштова картка, бандероль, секограма, дрібний пакет, мішок «M»), що приймається для пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку.
Згідно з пунктом 114 Правил адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових переказів) вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності – повнолітнім членам сім`ї за умови пред`явлення ними документа, що посвідчує особу.
У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.
З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.
Саме такі висновки містяться в наданих заявником для порівняння постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року та 30 листопада 2016 року.
Позивачем не доведено належними доказами те, що ОСОБА_1 належним чином була повідомлена про зміну розміру процентної ставки за користування кредитом, а тому вимоги про стягнення з відповідачки збільшеної процентної ставки за користування кредитом є необґрунтованими. 
Разом з тим, колегія суддів вважає, що Банк має право на стягнення процентної ставки за користування кредитом до зміни (підвищення) процентної ставки, яка встановлена кредитним договором на час укладення у розмірі 30 % річних. 
Згідно наданого розрахунку такий період становить з 09 листопада 2010 року по 29 серпня 2014 року і сума процентів за даний період складає 405,76грн. 
Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що підвищення процентної ставки відбулося за витратами з певної дати і це дає можливість погасити наявну заборгованість за кредитом по раніше встановленій процентній ставці колегія суддів відхиляє, оскільки така вимога не була заявлена позивачем в позовній заяві та позивач не надав відповідного розрахунку. 
Відповідно до вимог ч. 1, 3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Щодо вирішення позовних вимог про стягнення штрафів (фіксованої частини та процентної складової) суд керується наступним.
Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.
Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Умовами спірного договору, а саме пунктом 2.1.1.12.6.1. передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення.
У той самий час, згідно з пунктом 2.1.1.7.6. передбачена сплата штрафів (500 грн + 5% від суми позову) як виду цивільно-правової відповідальності за невиконання або неналежне виконання грошових зобов`язань по кредитному договору, процентів за користування кредитом, комісії за обслуговування.
Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.
За таких обставин підстав для одночасного стягнення з боржника пені та штрафу не має. 
У той же час колегія суддів бере до уваги і те, що пеня у розмірі 6718,57 грн. та штраф (процентна складова) у розмірі 1387,42 грн. нараховані за період з 01 березня 2017 року по 19 червня 2017 року і обчислені із суми заборгованості в яку включена процентна складова, що не підлягає стягненню, тому вказаний вид відповідальності за невиконання зобов`язань не може бути застосований до відповідачки. 
Щодо стягнення штрафу (фіксованої складової) у розмірі 500 грн., то ця вимога випливає з п. 2.1.1.7.6. кредитного договору, в даному випадку не тягне подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, а тому підлягає задоволенню. 
Також колегія суддів відхиляє доводи відповідачки про те, що банком не було надано належних доказів заборгованості, оскільки наданий банком розрахунок містить детальну інформацію про рух коштів, їх цільове використання, ці обставини частково визнавались відповідачкою в позовній заяві та письмових запереченнях, а тому є достатніми для встановлення фактичних обставин справи. 
Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12.04.12 p. № 578/5, згідно якого до первинних документів, які фіксують факт виконання госоперації та служать підставою для записів у регістрах бухобліку і в податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок.
Також колегія суддів відхиляє доводи відповідача про відсутність видачі кредитних карток № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , зазначених у довідці ПАТ «ПриватБанку». 
Вчинення дій з використанням кредитних карток, виданих ОСОБА_1 підтверджується наданим Банком розрахунком та випискою з основної карти 5457092300754953 з відображенням деталей фінансових операцій ОСОБА_1 за період з 01 січня 1999 року по 21 лютого 2018 року. 
Відповідно до п.п. в) п. 4) ч.1 ст. 382 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції складається резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Апеляційна скарга подана на рішення суду в частині відмови у позові про стягнення 22084,71 грн. і оплачена судовим збором у розмірі 2400,00 грн.
Позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» за апеляційною скаргою підлягають задоволенню у розмірі 905,76 грн.
Отже, розмір судового збору пропорційно задоволених вимог, що підлягає стягненню з відповідачки, складає 98,00 грн.
Згідно з п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Таким чином, оскаржувану рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові слід скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з відповідачки ОСОБА_1 проценти за користування кредитом в період з 09 листопада 2010 року по 29 серпня 2014 року у розмірі 405,76 гривень та штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Тернопільський апеляційний суд у складі колегії, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 23 вересня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення процентів, пені, штрафних санкцій скасувати і в цій частині постановити нове рішення.
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків — НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" (місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором № б/н від 21 жовтня 2010 року: проценти за користування кредитом в період з 09 листопада 2010 року по 29 серпня 2014 року у розмірі 405,76 гривень та штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" 98 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
В іншій частині позовних вимог про стягнення процентів, пені та штрафу відмовити. 
В решті рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 23 вересня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий                                                        Ткач З.Є.

Судді:                                                                Міщій О.Я.

                                                                       Шевчук Г.М.