ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 січня 2020 року	Львів	Справа №ЗД/380/46/19 пров. №857/12487/19	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді:                                               Матковської З.М.,
суддів:                                                             Бруновської Н.В., Макарика В.Я., 
при секретарі судового засідання:                     Герман О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Львівській області на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року у справі №ЗД/380/46/19 (головуючий суддя Братичак У.В. проголошене; не зазначено у м. Львові повний текст складений; не зазначено) за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про забезпечення позову,-
В С Т А Н О В И В:
23.10.2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , звернулися до суду з заявою про забезпечення позову до пред`явлення позову, в якій просили вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони Головному управлінню Держгеокадастру у Львівській області  та його структурним підрозділам вчиняти будь-які дії та приймати будь-які рішення в тому числі, але не виключно надання дозволів на розробку проектів землеустрою, затвердження проектів землеустрою, розробку будь-якої документації із землеустрою, в тому числі технічну документацію із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, оголошення аукціонів, конкурсів або торгів щодо викупу або передачі в оренду, прийняття рішень щодо передачі в оренду, емфітевзис, володіння або користування, укладення договорів купівлі-продажу та/або оренди чи емфітевзису щодо земельних ділянок з кадастровими номерами №4622710200:10:000:0373, №4622710200:10:000:0372, №4622710200:10:000:0383, №4622710200:10:000:0384, №4622710200:10:000:0374, №4622710200:10:000:0382, №4622710200:10:000:0381, №4622710200:10:000:0375, №4622710200:10:000:0379, №4622710200:10:000:0376.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від  24 жовтня 2019 року. заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про забезпечення адміністративного позову - задоволено повністю.
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що з оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції не погоджується з огляду на порушення норм процесуального права. Зокрема апелянт зазначає, що оскаржувана ухвала не відповідає вимогам  п. 1 ч. 2 ст. 150, ч. 2 ст. 151 КАС України та вжиті заходи забезпечення позову є безпідставними, оскільки відсутні будь які ознаки, що свідчили про очевидність протиправності дій чи бездіяльності Головного управління Держгеокадастру у Львівській області таким рішенням. Просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нову ухвалу, якою в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.
Представником позивачів адвокатом Жиравецьким Тарасом Михайловичем поданий відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для забезпечення даного адміністративного позову. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду про забезпечення адміністративного позову без змін.
В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених у скарзі, просив апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нову ухвалу, якою в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.
Представник позивачів в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Суд першої інстанції заяву про забезпечення позову задовольнив беручи до уваги доводи позивача про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам, свободам та охоронюваним законом інтересам до ухвалення рішення суду, а також враховуючи те, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.
Згідно статті 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Відповідно до частини 2 статті 151 КАС України суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права.
Так, забезпечення адміністративного позову це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті позовних вимог, визначених Кодексом адміністративного судочинства України заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалами, що наказами Головного управління Держгеокадастру у Львівській області «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою» №13-5356/16-19-СГ від 21.08.2019 року, №13-5357/16-19-СГ від 21.08.2019 року, №13-5358/16-19-СГ від 21.08.2019 року, №13-5359/16-19-СГ від 21.08.2019 року, №13-5361/16-19-СГ від 21.08.2019 року, №13-5362/16-19-СГ від 21.08.2019 року, №13-5363/16-19-СГ від 21.08.2019 року, №13-5364/16-19-СГ від 21.08.2019 року, №13-5365/16-19-СГ від 21.08.2019 року, №13-5587/16-19-СГ від 30.08.2019 року заявникам надано дозволи на розроблення проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області (за межами населеного пункту), орієнтовний розмір кожної земельної ділянки – 2,000 га, із цільовим призначенням – для ведення особистого селянського господарства.
На підставі вказаних наказів заявниками було розроблено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та зареєстровано земельні ділянки в Державному земельному кадастрі за кадастровими номерами № 4622710200:10:000:0373 (за заявою ОСОБА_1 ), №4622710200:10:000:0372 (за заявою ОСОБА_2 ), №4622710200:10:000:0383 ( за заявою ОСОБА_9 ), №4622710200:10:000:0384 (за заявою ОСОБА_7 ), №4622710200:10:000:0374 (за заявою ОСОБА_3 ), №4622710200:10:000:0382 ( за заявою ОСОБА_10 ), №4622710200:10:000:0381 (за заявою ОСОБА_6 ), №4622710200:10:000:0375 (за заявою ОСОБА_5 ), № 4622710200:10:000:0379 (за заявою ОСОБА_8 ), № 4622710200:10:000:0376 (за заявою ОСОБА_4 ), що підтверджується витягами з Державного земельного кадастру №НВ-4611153502019 від 01.10.2019р., №НВ-4611153402019 від 01.10.2019р., НВ-4611153512019 від 01.10.2019р., НВ-4611153532019 від 01.10.2019р., НВ-4611153522019 від 01.10.2019р., НВ-4611162242019 від 01.10.2019р., НВ-4611161432019 від 01.10.2019р., НВ-4611161372019 від 01.10.2019р., НВ-4611163132019 від 01.10.2019р., НВ-4611162502019 від 01.10.2019р.
Наказами Головного управління Держгеокадастру у Львівській області «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою та наданні у власність земельної ділянки» №13-6879/16-19-СГ від 18.10.2019р., №13-6878/16-19-СГ від 18.10.2019р., №13-6824/16-19-СГ від 17.10.2019р., №13-6830/16-19-СГ від 17.10.2019р., №13-6827/16-19-СГ від 17.10.2019р., №13-6828/16-19-СГ від 17.10.2019р., № 13-6926/16-19-СГ від 21.10.2019р., №13-6927/16-19-СГ від 21.10.2019р., №13-6876/16-19-СГ від 18.10.2019р., №13-6877/16-19-СГ від 18.10.2019р. заявникам відмовлено у затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, розташованих на території Дублянської міської ради Жовківського району.
Колегія суддів зазначає, що в даному випадку позивачі просять забезпечити позов шляхом: заборони Головному управлінню Держгеокадастру у Львівській області та його структурним підрозділам вчиняти будь-які дії та приймати будь-які рішення в тому числі, але не виключно надання дозволів на розробку проектів землеустрою, затвердження проектів землеустрою, розробку будь-якої документації із землеустрою, в тому числі технічну документацію із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, оголошення аукціонів, конкурсів або торгів щодо викупу або передачі в оренду, прийняття рішень щодо передачі в оренду, емфітевзис, володіння або користування, укладення договорів купівлі-продажу та/або оренди чи емфітевзису щодо земельних ділянок з кадастровими номерами №4622710200:10:000:0373, №4622710200:10:000:0372, №4622710200:10:000:0383, №4622710200:10:000:0384, №4622710200:10:000:0374, №4622710200:10:000:0382, №4622710200:10:000:0381, №4622710200:10:000:0375, №4622710200:10:000:0379, №4622710200:10:000:0376.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції вірно зазначив проте, що у випадку прийняття Головним управлінням Держгеокадастру у Львівській області чи його структурними підрозділами рішення про включення земельних ділянок за кадастровими номерами №4622710200:10:000:0373, №4622710200:10:000:0372, №4622710200:10:000:0383, №4622710200:10:000:0384, №4622710200:10:000:0374, №4622710200:10:000:0382, №4622710200:10:000:0381, №4622710200:10:000:0375, №4622710200:10:000:0379, №4622710200:10:000:0376 до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги, матиме за собою наслідком той факт, що такі не зможуть відчужуватися, передаватися в заставу, надаватися у користування до завершення торгів, що унеможливить ефективний захист прав заявників на безоплатну приватизацію таких земельних ділянок, щодо яких у заявників наявне право очікування, оскільки навіть у випадку скасування рішень про відмову у затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та наданні цих земельних ділянок у власність, реальне виконання рішення буде неможливим в силу положень ч. 3 ст. 136 ЗК України.
Апеляційний суд зазначає, що із поданої заяви про забезпечення позову вбачаються істотні обставини та позивачами надано докази, які вказують на існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам позивача до прийняття судового рішення, або неможливості захисту таких прав, свобод та інтересів без вжиття заходів забезпечення позову, або необхідності докласти значних зусиль та витрат для відновлення таких прав, свобод та інтересів при виконанні у майбутньому судового рішення, якщо його буде прийнято на користь позивача.
Колегія суддів зазначає про те, що неодноразово при вирішенні аналогічних спорів органи Держгеокадастру, будучи обізнаними про наявність судового спору щодо надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою по одержанню земельних ділянок у власність та недотримуючись принципу належного урядування, включали дані земельні ділянки до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності до продажу права на них на земельних торгах.
Оскільки забезпечення позову є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу позивача, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що без вжиття заходів забезпечення позову не можливо захистити права, свободи та інтереси позивачів, так як повторне вирішення питання щодо спірних земельних ділянок може призвести до значної шкоди інтересам позивачів та негативних наслідків у вигляді передачі таких земельних ділянок іншим суб`єктам до вирішення даних спірних правовідносин судом.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що заявниками в обґрунтування заяви про вжиття заходів забезпечення позову наведено достатні аргументи, які підтверджують, що права, свободи та інтереси його суттєво порушено, а невжиття таких заходів може істотно ускладнити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів цих осіб, зокрема, позивачів, за захистом яких вони звернулися.
Відповідно до статті 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настане подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Згідно Рекомендації №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийняті Комітетом Міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.
Колегія суддів зазначає, що будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є надання тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявності об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування, чого у даному випадку колегією суддів не встановлено.
Колегією суддів враховується правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні від 15 листопада 2007 року по справі «Бендерський проти України», в якому Суд зазначив, що судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються.
У справі «Беєлер проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.
Крім того, у рішенні від 09.01.2007 року у справі «Інтерсплав» проти України» Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати «справедливий баланс» між інтересами особи і суспільства.
Колегія суддів наголошує, що вжиття таких заходів жодним чином не зумовлює фактичного вирішення спору, а спрямовано лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті.
Суд також враховує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява N 4909/04 від 10 лютого 2010 року): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) від 09 грудня 1994 року, серія A,303-A, п. 29).
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Львівській області – залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року у справі №ЗД/380/46/19 – без змін
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення, у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або розгляду справ(вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	В. Я. Макарик  	
Повне судове рішення складено 31.01.2020р.