Постанова
Іменем України
 
05 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 352/1978/17
 
провадження № 61-21171св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),               Шиповича В. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,
представник відповідача - Мусієнко Мар`яна Богданівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Матківського Р. Й., Девляшевського В. А., Фединяка В. Д.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») про визнання іпотеки припиненою.
Позовна заява мотивована тим, що 08 червня 2012 року між ним і ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір кредитної лінії, за умовами якого банк надав йому у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності забезпеченості та цільового характеру використання грошові кошти у межах відновлюваної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 170 000,00 грн, який зменшується рівними частинами в останні 6 місяців відповідно до встановленого графіку зменшення максимального ліміту заборгованості згідно з додатком № 1 до цього договору, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 25,99 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту до 07 червня 2015 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором,            08 червня 2012 року між ним і ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Богородчанського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Любінець О. П. і зареєстрований у реєстрі під № 1122, за умовами якого він передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу від 06 травня           2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Любінець О. П. за реєстровим № 1183. 
Цього ж дня приватним нотаріусом Богородчанського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Любінець О. П. до Державного реєстру іпотек було внесено запис № 12597868 про реєстрацію іпотеки на підставі вищезазначеного іпотечного договору, а також внесено до єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис           № 12597633 про реєстрацію обтяження у виді заборони на нерухоме майно.
Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області            від 16 червня 2016 року, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до нього про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки судом установлено, що в нього відсутня заборгованість за основним зобов`язанням - договором кредитної лінії від 08 червня 2012 року.
Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 серпня         2016 року рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 16 червня 2016 року було залишено без змін.
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2017 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою ПАТ «Дельта Банк» на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 16 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області                    від 31 серпня 2016 року.
У зв`язку з припиненням основного зобов`язання, він двічі звертався до ПАТ «Дельта Банк» із заявами про вчинення дій щодо припинення обтяження, подальшого вилучення відповідних записів із реєстрів та про зняття заборони на предмет іпотеки, оскільки факт повного виконання зобов`язань за кредитним договором встановлено рішенням суду, однак банк відмовив у вчиненні цих дій, оскільки заперечує відсутність заборгованості за кредитним договором.
На підставі вказаного ОСОБА_1 просив суд: визнати припиненою іпотеку згідно з іпотечним договором від 08 червня 2012 року, укладеним між ним і ПАТ «Дельта Банк», посвідченим приватним нотаріусом Богородчанського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Любінець О. П. і зареєстрованим у реєстрі під № 1122, у зв`язку з припиненням зобов`язання; виключити з Державного реєстру іпотек запис за № 12597868 (про обтяження іпотекою квартири АДРЕСА_1 ), який було внесено у зв`язку з укладенням та посвідченням 08 червня 2012 року іпотечного договору, зареєстрованого у реєстрі за № 1122 приватним нотаріусом Богородчанського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Любінець О. П., шляхом припинення іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; зняти заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1 , накладену 08 червня 2012 року приватним нотаріусом Богородчанського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Любінець О. П. у зв`язку з укладенням та посвідченням іпотечного договору в Єдиному реєстрі заборон за № 12597633, шляхом припинення обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області                від 26 лютого 2018 року у складі судді Гургули В. Б. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ПАТ «Дельта Банк» відповідно до вимог закону та умов договору здійснює нарахування заборгованості за кредитним договором, укладеним 08 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» і ОСОБА_1 . При цьому рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 16 червня 2016 року про відмову у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки не доводить факт припинення зобов`язань за кредитним договором у зв`язку з його виконанням. Згідно з розрахунком банку за позивачем обліковується заборгованість за кредитним договором                  від 08 червня 2012 року у розмірі 181 946,93 грн, що свідчить про неналежне виконання ним своїх зобов`язань, тому підстав для задоволення позову ОСОБА_1 немає.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області                   від 26 лютого 2018 року скасовано.
Позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано припиненими зобов`язання за договором іпотеки від 08 червня 2012 року, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» і ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Богородчанського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Любінець О. П. та зареєстрованим у реєстрі за  № 1122 у зв`язку з припиненням зобов`язання.
Виключено з Державного реєстру іпотек запис за № 12597868 (про обтяження іпотекою квартири АДРЕСА_1 ), який було внесено у зв`язку з укладенням та посвідченням 08 червня 2012 року іпотечного договору, зареєстрованого у реєстрі за № 1122 приватним нотаріусом Богородчанського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Любінець О. П., шляхом припинення іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Знято заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1 , накладену        08 червня 2012 року приватним нотаріусом Богородчанського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Любінець О. П., зареєстровану у реєстрі за № 1123 у зв`язку з укладенням та посвідченням іпотечного договору в Єдиному реєстрі заборон за № 12597633 шляхом припинення обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4 800,00 грн.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, а згідно з частиною п`ятою статті 3 цього Закону іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Рішенням Тисменицького районного суду від 28 травня 2019 року, яке набрало законної сили, установлено факт припинення зобов`язань за кредитним договором у зв`язку з його повним і належним виконанням позичальником, заборгованість перед банком за кредитним договором відсутня. На підставі вказаного наявні підстави для припинення іпотеки у зв`язку з повним виконанням боржником основного зобов`язання та з урахуванням правового висновку, висловленого у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц, провадження № 14-88цс19, для зняття заборони на відчуження предмета іпотеки, виключивши відповідний запис з Державного реєстру іпотек.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг
 
У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді касаційного цивільного суду              від 02 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд апеляційної інстанції не врахував, що у статті 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За наявності чинного кредитного договору, зобов`язання за яким не виконано, відсутні правові підстави для визнання іпотеки припиненою. Так, умовами договору іпотеки встановлено, що цей договір діє до повного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором. Однак, позивач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності у нього заборгованості за кредитним договором від 08 червня 2012 року. Крім того, апеляційний суд не звернув увагу на те, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Відзив на касаційну скаргу позивачем не подано
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
08 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» і ОСОБА_1 було укладено договір кредитної лінії, за умовами якого останній отримав у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності забезпеченості та цільового характеру використання грошові кошти у межах відновлюваної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 170 000,00 грн, який зменшується рівними частинами в останні 6 місяців відповідно до встановленого графіку зменшення максимального ліміту заборгованості згідно з додатку № 1 до цього договору, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 25,99 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту до 07 червня 2015 року.
 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором,            08 червня 2012 року між ним і ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Богородчанського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Любінець О. П. і зареєстрований у реєстрі під № 1122, за умовами якого він передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу від 06 травня           2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Любінець О. П. за реєстровим № 1183. 
 
Цього ж дня, 08 червня 2012 року приватним нотаріусом Богородчанського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Любінець О. П. до Державного реєстру іпотек було внесено запис № 12597868 про реєстрацію іпотеки на підставі вищезазначеного іпотечного договору, а також внесено до єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис № 12597633 про реєстрацію обтяження у виді заборони на нерухоме майно на підставі іпотечного договору.
 
Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області            від 16 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 серпня 2016 року, відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до нього про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки судом установлено, що в нього відсутня заборгованість за основним зобов`язанням - договором кредитної лініївід 08 червня 2012 року.
 
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2017 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою ПАТ «Дельта Банк» на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 16 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області                    від 31 серпня 2016 року.
 
Листом від 04 жовтня 2017 року № 6943 ПАТ «Дельта Банк» повідомило ОСОБА_1 про існування заборгованості за договором кредитної лінії          від 08 червня 2012 року, яка становить 181 946,93 грн.
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ПАТ «Дельта Банк» підлягає залишенню без задоволення. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування немає.
 
Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
За положеннями частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Відповідно до частини третьої статті 1049 ЦК України грошова позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалась, на банківський рахунок позикодавця.
 
При зарахуванні грошової суми, стягнутої за рішенням суду, на банківський рахунок позикодавця грошова позика вважається повернутою.
 
Разом з тим, статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому з часу зарахування на банківський рахунок сум, стягнутих за рішенням суду або добровільно сплачених позичальником на вимогу про дострокове повернення позики ці зобов`язання вважаються припиненими.
 
За положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку», частини першої статті 572 ЦК України та частини першої статті 575 іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.
 
Таким чином, іпотека припиняється в разі припинення основного зобов`язання, зокрема, на підставі виконанням.
 
При цьому законодавство не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки, оскільки іпотека, за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості, припиняється за фактом припинення виконанням основного зобов`язання.
 
Отже, за відсутності обґрунтованої заборгованості позичальника та судових вимог кредитора на момент виконання рішення суду про дострокове стягнення заборгованості та припинення у зв`язку із цим основного зобов`язання іпотека припиняється.
 
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові         від 06 липня 2016 року у справі № 6-118цс16. Крім того, аналогічний правовий висновок, висловлений Верховним Судом у постанові 23 січня 2019 року у справі № 452/2599/16-ц, провадження № 61-38363св18.
 
Так, рішенням Тисменицького районного суду від 28 травня 2019 року, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженого Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В. В. до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору -Національний Банк України, про звернення стягнення на предмет іпотеки. 
 
В указаній справі судом було установлено, що 22 березня 2016 року          ОСОБА_1 погасив заборгованість за договором кредитної лінії                      від 08 червня 2012 року. Після проведеного зарахування згідно з заявою  від 09 жовтня 2015 року та сплати процентів згідно з платіжним дорученням від 22 березня 2016 року у ОСОБА_1 відсутня заборгованість перед ПАТ «Дельта Банк» за процентами, що нараховані на підставі договору кредитної лінії від 08 червня 2012 року. У даній справі суд перевірив нараховану банком заборгованість і дійшов висновку, що з 26 березня 2016 року позичальнику штучно нараховано заборгованість по тілу кредиту у розмірі 46 982,60 грн, що у свою чергу призвело до безпідставного нарахування заборгованості у розмірі 181 072,53 грн.
 
У частині четвертій статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
З урахуванням вказаного, встановивши, що відповідачем у порушення вимог статті 81 ЦПК України не надано суду належних і допустимих доказів наявності у позичальника заборгованості за кредитним договором                 від 08 червня 2012 року, а рішенням суду, що набрало законної сили, встановлено відсутність заборгованості у позивача за цим кредитним договором, суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статей 3,                    17 Закону України «Про іпотеку» дійшов правильного висновку про припинення іпотеки у зв`язку з повним виконанням боржником основного зобов`язання. Посилання заявника на неможливість оскарження зазначених судових рішень до суду касаційної інстанції не впливає на ту обставину, що вони набрали законної сили.
 
Також суд обґрунтовано вважав, що оскільки належне виконання основного зобов`язання припиняє іпотеку й обтяження нерухомого майна, що є предметом іпотеки, то наявні підстави для зняття заборони відчуження нерухомого майна і виключення відповідних записі з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, що відповідає правовому висновку, висловленому Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц, провадження № 14-88цс19.
 
Твердження заявника, що станом на 03 жовтня 2017 року у позичальника існує заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 181 946,93 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 46 982,60 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 35 447,86 грн, пені у розмірі 94 062,78 грн, трьох процентів річних від суми прострочених процентів у розмірі 353,69 грн та штрафу у розмірі 5 100,00 грн, є безпідставними з огляду на наступне.
 
Так, частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
 
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
 
За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
 
За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
 
Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
 
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті  1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Вказаний висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження          № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 4-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі                                 № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).
 
Так, рішенням Тисменицького районного суду від 28 травня 2019 року, яке набрало законної сили, встановлено, що 22 березня 2016 року ОСОБА_1 погасив заборгованість за договором кредитної лінії від 08 червня               2012 року, тому після спливу визначеного договором строку кредитування - 07 червня 2015 року, у кредитора немає правових підстав для нарахування процентів за користування кредитом та неустойки.
 
При цьому, твердження заявника, що кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України є безпідставним, оскільки три проценти річних, передбачені вказаною статтею, не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК України, а має компенсаційний, а не штрафний характер.
 
Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування законної і обґрунтованої постанови суду апеляційної інстанції, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду попередньої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що        були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
З урахуванням того, що вказані доводи касаційної скарги є ідентичними доводам, яким судом була надана належна оцінка, Верховний Суд приходить до висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.
Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий   Судді:	Є. В. Синельников    О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович