ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/6876/18                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Щавінський В.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  13 лютого 2020 року                                                                                            м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючого судді                                        Кучми А.Ю., 
суддів                                                            Аліменка В.О., Безименної Н.В.
за участю секретаря                                         Островської О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року (м.Київ, дата складання повного тексту 06.11.2019) у справі за адміністративним позовом Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ», Заступника начальника 1-го відділення ІПС відділу прикордонної служби «Жуляни» Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» старшого лейтенанта ОСОБА_2 про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И Л А :

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить (з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 27.05.2019):
-          визнати протиправним та скасувати рішення Заступника начальника 1-го відділення ІПС відділу прикордонної служби «Жуляни» Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» старшого лейтенанта ОСОБА_2 від 15.12.2018 про відмову громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 / ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , закордонний паспорт № НОМЕР_1 у перетинанні державного кордону на в`їзд в Україну у пункті пропуску «Київ» (Жуляни);
-          скасувати в паспортному документі – закордонному паспорті № НОМЕР_1 громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 / ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмітку «Відмовлено у в`їзді в Україну» ППр Жуляни 15.12.2018» та зобов`язати Окремий контрольно-пропускний пункт «Київ» внести відповідну відмітку про це в паспортний документ.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що працівниками відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОКПП «Київ» порушений порядок проведення контролю першої лінії, а точніше, він взагалі був не здійснений, що само по собі не могло стати підставою для здійснення контролю другої лінії. Вказує, що процедура здійснення контролю першої лінії перевірки позивача була формальною та не відповідала цілям її проведення, бо очевидним був той факт, що рішення про відмову позивачеві у перетині кордону було прийняте наперед. Наголошує, що посилання в оскаржуваному рішенні від 15.12.2018 на неможливість підтвердження позивачем мети перебування на території України необґрунтованим та таким, що спростовується наданими позивачем доказами, а тому є лише суб`єктивними безпідставними переконаннями посадової особи прикордонної служби.
Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву зазначає, що позивач відповідно до п.7 ч.1 ст.15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», повинен був мати при собі, окрім паспортного документа, посвідку на тимчасове проживання. Зазначає, що наявність суперечностей та недостовірних даних у показаннях ОСОБА_1 під час співбесіди, стало результатом неможливості встановлення посадовими особами мети перебування позивача на території України.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Позивачем подано апеляційну скаргу, в які вказує про порушення судом першої інстанції норма матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що працівниками відповідача було порушено процедуру здійснення контролю першої лінії, визначену ч.2 ст.9 Закону України «Про прикордонний контроль». Крім того, не було надано належної оцінки документам позивача та наданим поясненням, що є порушенням ч.3 ст.9 Закону України «Про прикордонний контроль», при цьому особа, яка приймала оспорювань рішення фактично не була присутня на контролі другої лінії. Наголошує, що позивачем було надано усі необхідні документи на підтвердження мети приїзду.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач наполягає на тому, що рішення суду першої інстанції є правомірним, підстав для його скасування не має. Звертає увагу на дотримання процедури здійснення контролю першої та другої ліній та наголошує на тому, що позивачем не доведено мети приїзду в Україну.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду – скасуванню.
Згідно з ст. 317 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 15.12.2018 громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 прибув до України через пункт пропуску через державний кордон для міжнародного повітряного сполучення «Київ» («Жуляни»).
Під час здійснення контролю першої лінії, позивач пред`явив паспортний документ для виїзду за кордон працівнику відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОКПП «Київ». В подальшому, зазначений працівник прикордонної служби повідомив позивача про необхідність перевірки підтверджуючих документів та очікування співбесіди.
ОСОБА_1 у ході проведення процедури контролю другої лінії 15.02.2018, під час співбесіди, зазначив що його мета візиту в України - оформлення дозволу на офіційне працевлаштування в Україні та проходження лікування.
Також, 15.12.2018 позивач надав посадовим особам Військової частини НОМЕР_2 наступні документи: оригінал запрошення для громадянина РФ ОСОБА_1 від імені ОСОБА_4 зареєстровано за № 6247 від 08.12.2018, яке посвідчене приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Білоконь В.О.; оригінал договору № 01/10 про надання правової допомоги від 02.10.2016; лист ОСОБА_4 до ОСОБА_1 від 08.12.2018; акт про надання послуг №У/272612 з бронювання залізничного квитка від 10.12.2018 за маршрутом Київ Пасажирський - Київський вокзал (м. Москва) 15.01.2019 о 19.36; акт прийому передачі проїзних документів № ЖД/272612 про придбання залізничного квитка від 10.12.2018 за маршрутом Київ Пасажирський - Київський вокзал (м. Москва) 15.01.2019 о 19.36;  оригінал довіреності від ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_1 від 20.11.2017, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округа Герман О. С.
Позивачем підтверджено достатність фінансового забезпечення на період запланованого перебування на території України.
На підставі п.4 ч.1 ст. 8 Закону України «Про прикордонний контроль» начальником 1-го відділення ІПС відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОКПП «Київ» лейтенантом Каледіним К.М. прийняте рішення від 15.12.2018 про відмову громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 / ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 закордонний паспорт № НОМЕР_1 у перетинанні державного кордону на в`їзд в Україну у пункті пропуску «Київ» (Жуляни).
Позивач, вважаючи, що такі дії відповідачів порушують його права та законні інтереси, звернувся з даним адміністративним позовом до суду. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем документи на той час не свідчили про намір працевлаштуватись в Україні, в матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують про дійсний намір лікуватися в Україні, як то запрошення на лікування чи інша медична документація, яка підтверджує необхідність проходження лікування позивачем, адже відповідно до виписки, наданої клінікою «Меділенд» в рекомендаціях, наданих позивачеві оперуючим хірургом, відсутні спостереження, реабілітація, подальше лікування чи повторне оперативне втручання, тому надані позивачем документи не підтверджують мету лікування позивача в Україні.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Правові основи здійснення прикордонного контролю, умови перетинання державного кордону України визначені Законом України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 №1710-VI (далі - Закон №1710).
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону №1710 прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.
Згідно з ч.2 ст.2 Закону №1710 прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.
Частиною 4 статті 2 Закону №1710 передбачено, що прикордонний контроль включає: перевірку документів; огляд осіб, транспортних засобів, вантажів; виконання доручень правоохоронних органів України; перевірку виконання іноземцями, особами без громадянства умов перетинання державного кордону у разі в`їзду в Україну, виїзду з України та транзитного проїзду територією України; реєстрацію іноземців, осіб без громадянства та їх паспортних документів у пунктах пропуску через державний кордон; перевірку автомобільних транспортних засобів з метою виявлення викрадених.
Відповідно до ч.1 ст.6 Закону №1710 перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом.
Згідно з ч.2 ст.6 Закону №1710 початком здійснення прикордонного контролю особи, транспортного засобу, вантажу є момент подання особою паспортного, інших визначених законодавством документів для перевірки уповноваженій службовій особі Державної прикордонної служби України.
Пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами (ч. 3 ст. 6 Закону №1710).
Відповідно до ч.5 ст.6 Закону №1710 прикордонний контроль та пропуск через державний кордон осіб, транспортних засобів, вантажів проводяться з урахуванням оцінки ризиків, що здійснюється за методиками, визначеними спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону.
Згідно з частин 1-3 ст.7 Закону №1710 паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.
У ході перевірки документів уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України використовують технічні засоби контролю для пошуку ознак підробки у документах, здійснюють пошук необхідної інформації у базах даних Державної прикордонної служби України, а також за результатами оцінки ризиків проводять опитування осіб, які прямують через державний кордон.
Уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України з урахуванням результатів оцінки ризиків можуть проводити повторну перевірку документів осіб, які перетинають державний кордон.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону №1710 прикордонний контроль іноземців та осіб без громадянства під час в`їзду в Україну здійснюється за процедурами контролю першої лінії, а у передбачених цим Законом випадках - також за процедурою контролю другої лінії.
Частиною 2 статті 9 Закону №1710 передбачено, що процедура здійснення контролю першої лінії передбачає проведення перевірки: 
1)          паспортного документа з метою встановлення його дійсності, наявності відповідно до вимог законодавства посвідки на постійне проживання чи візи; 
2)          наявності чи відсутності у базах даних Державної прикордонної служби України інформації про заборону в`їзду в Україну та про доручення правоохоронних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон; 
3)          відміток про перетинання державного кордону в паспортному документі іноземця або особи без громадянства.
Згідно з ч. 3 ст. 9 Закону №1710 процедура здійснення контролю другої лінії проводиться за результатами аналізу та оцінки ризиків під час виконання процедури контролю першої лінії, якщо в уповноваженої службової особи Державної прикордонної служби України виникли сумніви щодо виконання іноземцем або особою без громадянства умов в`їзду в Україну, та передбачає: 
1)          встановлення місць відправлення та призначення, мети та умов запланованого перебування з проведенням у разі необхідності перевірки відповідних підтверджуючих документів і співбесіди; 
2)          з`ясування наявності достатнього фінансового забезпечення на період запланованого перебування і для повернення до держави походження або транзиту до третьої держави або наявності можливості отримати достатнє фінансове забезпечення в законний спосіб на території України.
Порядок підтвердження достатнього фінансового забезпечення для перебування в Україні, транзитного проїзду через територію України та виїзду за її межі, а також його розмір визначаються Кабінетом Міністрів України.
Процедура здійснення контролю другої лінії може проводитися в окремому приміщенні пункту пропуску через державний кордон.
Іноземцям та особам без громадянства, щодо яких проводиться процедура здійснення контролю другої лінії, надається інформація про мету такої перевірки українською та англійською мовами або мовою держави, що межує з Україною, із зазначенням права іноземця або особи без громадянства звертатися з проханням назвати прізвища або службові особисті номери уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, які проводять додаткові перевірки, назву пункту пропуску через державний кордон і дату перетинання державного кордону (частин 4-5 ст. 9 Закону №1710).
При цьому, умови перетинання державного кордону іноземцями та особами без громадянства у разі в`їзду в Україну визначені у статті 8 Закону №1710.
Так, статтею 8 Закону №1710 визначено, що уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України надають іноземцю, особі без громадянства дозвіл на перетинання державного кордону у разі в`їзду в Україну за умови: наявності в нього дійсного паспортного документа; відсутності щодо нього рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну; наявності в нього в`їзної візи, якщо інше не передбачено законодавством України; підтвердження мети запланованого перебування; наявності достатнього фінансового забезпечення на період запланованого перебування і для повернення до держави походження або транзиту до третьої держави або наявності в нього можливості отримати достатнє фінансове забезпечення в законний спосіб на території України - для громадянина держави, включеної до переліку держав, затвердженого Кабінетом Міністрів України, та особи без громадянства, яка постійно проживає у державі, включеній до такого переліку.
Іноземцям, особам без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам в`їзду в Україну, відмовляється у перетинанні державного кордону в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 14 Закону №1710 іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення.
Статтею 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що документами для в`їзду в Україну та виїзду з України іноземців та осіб без громадянства є паспортний документ за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України.
Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України №407 від 05.06.2012 затверджено Інструкцію з організації і здійснення перевірки документів громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон (далі - Інструкція №407).
Відповідно до п. 2.5 Інструкції №407 під час проведення стандартної перевірки документів прикордонний наряд «Перевірка документів» повинен:
2.5.1. Оглянути паспортний документ, що пред`являється, визначити його вид і відповідність установленому зразку.
2.5.2. Звірити фотокартку в паспортному документі з особою пред`явника.
2.5.3. Перевірити візуально, а за потреби з використанням технічних засобів, чи немає у паспортному документі підробок або їх ознак.
2.5.4. Перевірити правильність заповнення паспортного документа.
2.5.5. Перевірити, чи всі особи, вписані в паспортний документ, прямують через державний кордон.
2.5.6. Здійснити пошук необхідної інформації у відповідних базах даних Державної прикордонної служби України.
2.5.7. Ввести інформацію про особу до бази даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України».
2.5.8. У випадках, передбачених законодавством, проставити в документі відмітку про перетинання державного кордону.
2.5.9. Повернути документ пред`явникові.
Відповідно до Порядку проведення підрозділами органів охорони державного кордону Державної прикордонної служби України процедури здійснення контролю другої лінії іноземців та осіб без громадянства під час в`їзду в Україну, затвердженого наказом МВС № 392 від 14.05.2018, процедура здійснення контролю другої лінії проводиться за результатами аналізу та оцінки ризиків під час виконання процедури контролю першої лінії, якщо в уповноваженої службової особи Державної прикордонної служби України виникли сумніви щодо виконання іноземцем або особою без громадянства умов в`їзду в У країну.
Як вбачається з матеріалів справи, під час здійснення прикордонного контролю позивача та перевірки виконання ним умов перетинання державного кордону України, у службової особи органу охорони державного кордону виникли сумніви щодо дотримання позивачем умов в`їзду на територію України та позивача направлено на контроль другої лінії.
Отже, обов`язок надати зазначені підтверджуючі документи закон покладає на позивача, як іноземця, що прибув в Україну.
За результатами наданих пояснень та документів, прикордонна служба дійшла висновку, що позивачем не було надано доказів підтверджуючих мету запланованого перебування на території України, та прийнято рішення від 15.12.2018, яким було відмовлено позивачу у перетині державного кордону на в`їзд в Україну у пункті пропуску «Київ» (Жуляни).
Підставою для прийняття вказаного рішення відділу прикордонної служби стала неможливість підтвердження мети запланованого перебування на території України.
Позивач наголошував, що метою його приїзду в Україну є оформлення документів для подальшого працевлаштування помічником адвоката та лікування.
Суд звертає увагу, що відповідно до наданих позивачем до перевірки документів, зазначено місце проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 , тобто відповідно до наданого запрошення від 08.12.2018, адвокат Кравчук А.С. взяв на себе обов`язок забезпечити проживання та фінансове утримання позивача в період перебування на території України. Зазначена адреса є житлом ОСОБА_4 , право користування яким підтверджується договором оренди від 20.11.2017, платіжними дорученням зі сплати орендних платежів.
Колегія суддів враховує, що під час співбесіди на контролі другої лінії позивач надав цілком обґрунтовані та логічно-послідовні пояснення стосовно мети прибуття в Україну задля отримання статусу помічника адвоката, вказав які документи вже оформив та ще планує оформити, зазначив установи, які планує відвідати з цією метою. 
Однак, з підстав, обґрунтованість яких відповідачі не довели в ході судового розгляду, останні дійшли висновку, що позивач прибув в Україну з метою вже працювати помічником адвоката та з урахуванням приписів Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» вважали неможливість його працевлаштування за відсутності посвідчення на постійне проживання на території України.
В даному випадку не звужуючи покладених на відповідачів обов`язків контролю перетину державного кордону та обсягу наданих їм з цією метою повноважень, вирішення питання щодо права іноземця отримати статус помічника адвоката та працевлаштуватися віднесений до компетенції відповідних державних органів та органів адвокатського самоврядування, а не до компетенції прикордонної служби. 
Позивач повідомляв лише про наміри підготувати та подати необхідні документи з метою працевлаштуватися в подальшому. Крім того, 29.05.2019 позивач отримав у ГУ ДФС у м. Києві реєстраційний номер облікової картки платника податків з державного реєстру фізичних осіб – платників податків, що підтверджує дійсний намір позивача працевлаштуватися в Україні та сплачувати податки.
Дана обставина також підтверджує намір позивача працевлаштуватися в Україні помічником адвоката, оскільки відповідно до п.3.5 Положення про помічника адвоката, яке затверджено рішенням Ради адвокатів України №123 від 01.06.2013, отримання РНОКПП є обов`язковим для оформлення відповідного статусу.
Беручи до уваги усю сукупність наданих позивачем пояснень та доказів на підтвердження мети перебування на території України, колегія суддів дійшла висновку, що позиція відповідача не є конкретною та беззаперечною, відсутність вчинення повного переліку дій у відповідності до вищевказаних норм законодавства з боку контролюючого органу та службових осіб в даному конкретному випадку не спростовує позицію позивача.
Правова процедура є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади. Встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права , є важливою гарантією недопущення зловживання  з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.
Колегія суддів вказує, що дослідивши відеоматеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, неможливо встановити який конкретно сумнів службової особи став причиною прийняття оскаржуваного рішення, оскільки позивачем надано достатню кількість доказів для підтвердження мети свого приїзду, в той час як посилання на наявність певного сумніву службової особи, без його належного підтвердження та доведення, не може бути належним доказом спростування доводів позивача.
Крім того, відповідачем не конкретизовано критерії за якими позивач підпадає під категорію осіб, яки слід відмовити у перетині державного кордону. Доказів проведення ретельної перевірки наявності чи відсутності таких підстав відповідачем не надано.
Також відповідачем не було зазначено під який профіль ризику потрапляє позивач.
Колегія суддів наголошує, що відсутність в діях службових осіб відповідача сукупності послідовних дій відповідно до визначеної чинним законодавством процедури призвело до порушення прав позивача. Дотримання процедурних норм, є юридичною вимогою, згідно з якою держава, яка керується принципом верховенства права, повинна поважати і враховувати права особи, а також визначати процедурні межі здійснення повноважень органами влади
За таких обставин, враховуючи встановлені обставини, колегія суддів дійшла до висновку, що відповідачем не доведена обґрунтованість та правомірність рішення Заступника начальника 1-го відділення ІПС відділу прикордонної служби «Жуляни» Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" старшого лейтенанта ОСОБА_2 від 15.12.2018 про відмову громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 / ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , закордонний паспорт № НОМЕР_1 у перетинанні державного кордону на в`їзд в Україну у пункті пропуску «Київ» (Жуляни), тому дане рішення підлягає скасуванню.
При цьому, з метою повного відновлення порушеного права позивача, колегія суддів дійшла до висновку про задоволення позовних вимог і в частині зобов`язання Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» внести відповідну відмітку про це в паспортний документ № НОМЕР_1 громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 / ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
У зв`язку з викладеним, колегія суддів доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Заступника начальника 1-го відділення ІПС відділу прикордонної служби «Жуляни» Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" старшого лейтенанта ОСОБА_2 від 15.12.2018 про відмову громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 / ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , закордонний паспорт № НОМЕР_1 у перетинанні державного кордону на в`їзд в Україну у пункті пропуску «Київ» (Жуляни).
Зобов`язати Окремий контрольно-пропускний пункт «Київ» внести відповідну відмітку про це в паспортний документ № НОМЕР_1 громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 / ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст.  328,  329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 18.02.2020.

Головуючий суддя:                                                                                        А.Ю. Кучма 

                                                                                                                          В.О. Аліменко

                                                                                                              Н.В. Безименна