П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  685/1710/19 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Самойлович А.П.  
Суддя-доповідач -  Смілянець Е. С.   
13 лютого 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Смілянця Е. С. 
суддів:  Капустинського М.М.  Охрімчук І.Г. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 04 грудня 2019 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Теофіпольського відділення поліції Красилівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Хмельницькій області про скасування постанови від 06 листопада 2019 року серії ДП18 № 326504, 
В С Т А Н О В И В :
в листопаді 2019 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся в Теофіпольський районний суд Хмельницької області з позовом до Теофіпольського відділення поліції Красилівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Хмельницькій області (відповідача), про скасування постанови інспектора СРПП Теофіпольського відділення поліції ОСОБА_3 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 122 та ч. 1 ст. 126 КУпАП, та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 грн.
Теофіпольський районний суд Хмельницької області рішенням від 04.12.2019 позов задовольнив частково. Скасував постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 № 326504, винесену 06 листопада 2019 року інспектором СРПП Теофіпольського ВнП лейтенантом поліції Войтовичем Сергієм Вікторовичем, в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУПАП та закрив справу в цій частині. В решті частини постанову залишив без змін, а позов ОСОБА_2 , поданий в інтересах ОСОБА_1 , без задоволення.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що час складення постанови про адміністративне правопорушення 06 листопада 2019 року об 19 год. 25 хв., не відповідає дійсності, оскільки, згідно даних портативних відео реєстраторів поліцейських, ОСОБА_1 в цей час був заґратований у поліцейському автомобілі з одягненими ОСОБА_3 на руки кайданками, а сам ОСОБА_3 в цей час опитував свідків адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУПАП. В оскарженій постанові вказаний лише один час - 18 год. 31 хв. 06 листопада 2019 року, що не відповідає дійсності.  Зазначає, що ОСОБА_1 не брав участі у розгляді цієї справи поліцейським, про час її розгляду йому не було повідомлено, чим грубо порушено його права, передбачені ст. 268 КУПАП, в тому числі і право на захист. Вважає, що диспозицією ст. 126 КУПАП передбачена відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки три документи, якими є посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач наголошує, що діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, тому підстав для скасування постанови в іншій частині немає. Зазначає, що в матеріалах справи наявні докази щодо фіксування адміністративного правопорушення вчиненого ОСОБА_1 .
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Виходячи з приписів ст. 311 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи (файл 20191106184144Х300000_000000), що перед зупинкою на узбіччі праворуч водій автомобіля ВАЗ-2106   ОСОБА_1 , не подав світловим покажчиком сигнал повороту праворуч та, замість надання поліцейським, які під`їхали слідом, передбачених п. 2.1 ПДР документів, став втікати від них в двір прилеглого господарства, після чого був затриманий працівниками поліції.
На іншому відеозаписі (файл 20191106190948Х300000_000000) інспектор поліції неодноразово пропонує ОСОБА_1 надати посвідчення водія та документи, на що той категорично відмовився і заборонив присутній там же своїй дружині надавати поліцейським будь-які документи.
З відеозаписів також встановлено, що ОСОБА_1 було роз`яснено його права, як особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, а також доведено до відома суть вчиненого правопорушення.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується факт порушення відповідачем вимог пункту 2.4 Правил дорожнього руху, тому в його діянні наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУПАП.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Згідно частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Пунктом 2.4 Правил дорожнього руху передбачених обов`язок водія зупинитися на вимогу поліцейського з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в п. 2.1. Такими документами є посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб та чинний страховий поліс про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Додаткові документи потрібні в разі встановлення на транспортних засобах проблискових маячків та/або спеціальних звукових сигналів, для маршрутних транспортних засобів та в разі встановлення на транспортному засобі розпізнавального засобу «Водій з інвалідністю».
Відповідно до п. 9.2 «а» Правил дорожнього руху водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку перед початком руху і зупинкою.
Також, ч. 2 ст. 122 КУпАП України визначено, що порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти пяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.
Адміністративна відповідальність за ч.1 ст.126 КУпАП настає за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Як вірно зазначено судом першої інстанції відповідальність за невиконання даних вимог передбачена різними статтями КУПАП, а саме, за порушення правил користування попереджувальними сигналами перед початком руху - частиною 2 статті 122 КУПАП, а за порушення правил користування попереджувальними сигналами перед зупинкою - статтею 125 КУпАП, оскільки об`єктивною стороною адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, є виключно порушення правил користування попереджувальними сигналами при початку руху або зміні його напрямку, а не перед зупинкою, на що звертає увагу позивач у позовній заяві.
Таким чином, зупинка на узбіччі не є зміною напрямку руху, оскільки при зміні напрямку руху транспортного засобу його рух продовжується в іншу сторону, а при зупинці - рух припиняється. Крім того, пунктом 9 ПДР виділено в окремі підпункти обов`язки водія подавати сигнали світловими покажчиками поворотів перед початком руху і зупинкою (підпункт «а») та перед перестроюванням, поворотом або розворотом (підпункт «б»).
Отже, інспектор допустив помилку при кваліфікації бездіяльності водія ОСОБА_1 щодо неподання попереджувального сигналу світловим покажчиком повороту перед зупинкою транспортного засобу, тому в цій частині позов підлягає задоволенню.
Щодо доводів позивача про порушення вимог ст. 268 КУпАП, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною першою статті 268 Кодексу особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржувати постанову у справі. Крім того, у цій правовій нормі передбачено, що справа про адміністративне правопорушення повинна розглядатися в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; за відсутності такої особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Статтею 251 КУпАП України визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Статтею 40 Закону України "Про Національну поліцію" (далі Закон № 580-VIII) визначено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Тобто положення Закону № 580-VIII надають право поліції використовувати інформацію відеозапису та фотокартки в якості речових доказів наявності або відсутності факту правопорушення.
При цьому, згідно з ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З наявних в матеріалах справи доказів, зокрема з відеозапису портативної відеокамери поліцейського (файл 20191106184144Х300000_000000, 20191106190948Х300000_000000),  встановлено вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого п. 2.1 ПДР.
Також, встановлено, що ОСОБА_1 було роз`яснено його права, як особи, яка притягується до адміністративної відповідальності та доведено до відома суть вчиненого правопорушення, що спростовує доводи апеляційної скарги.
Як встановлено судом першої інстанції в оскаржуваній постанові дійсно вказаний лише один час вчинення правопорушень - 18 год. 31 хв. 06 листопада 2019 року, однак враховуючи те, що суду не надано відомостей про вчинення ОСОБА_1 в цей день іншого адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУПАП, тому відсутні сумніви щодо ідентифікації даного порушення, та, крім того, дана обставина не спростовує висновку про винність ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУПАП.
Також позивачем в апеляційній скарзі зазначалося, що суд першої інстанції взяв до уваги доводи відповідача викладені у відзиві на позовну заяву, однак сам відзив не надіслав позивачеві позбавивши його права подати відповідь на цей відзив. Суд апеляційної інстанції зазначає, що таке порушення судом першої інстанції норм процесуального права не вплинуло на правильність прийнятого рішення за наслідками розгляду позовної заяви. Крім того позивач мав можливість спростувати позицію відповідача в поданій апеляційній скарзі, що позивачем чи його представником зроблено не було. 
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджується факт порушення відповідачем вимог пункту 2.4 Правил дорожнього руху, тому в його діянні наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУПАП.
Стягнення накладено в межах санкції ч. 1 ст. 126 КУПАП, яка є більш тяжкою по відношенню до санкції ч. 2 ст. 122 КУПАП, тому відсутні підстави для зміни заходу стягнення.
Отже, відповідач, при винесенні спірної постанови, за винятком помилки у кваліфікації при порушенні правил користування попереджувальними сигналами перед зупинкою транспортного засобу, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, тому підстав для скасування постанови в іншій частині немає.
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку  про часткове задоволення позовних вимог. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 04 грудня 2019 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий	 	 	Смілянець Е. С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Капустинський М.М.    Охрімчук І.Г.