Справа № 127/19201/18
Провадження № 22-ц/801/72/2020
Категорія: 43
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Денишенко Т. О.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року	Справа № 127/19201/18	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивіль-них справах:
     судді-доповідача Денишенко Т. О.,
     суддів Голоти Л. О., Рибчинського В. П., 
за участі секретаря судового засідання Куленко О. В., позивачки ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , його представника адвоката Івасика О. В., розгля-нувши за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спроще-ного позовного провадження, у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповно-
літнього сина ОСОБА_3 , до ОСОБА_2 -
дровича про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 жовтня 2019 року, ухвалене у примі-щенні суду у м. Вінниці за головування судді Бойка В. М., повний текст якого складений 28 жовтня 2019 року, 

В С Т А Н О В И В:

06 серпня 2018 року ОСОБА_1 , діючи у своїх інтересах та інтересах не-повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зверну-лася у Вінницький міський суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивачки, органу опіки та піклування Вінницької міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення. Свої вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що вона з відповідачем з лютого 2000 року проживала спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу по АДРЕСА_1 у старій хаті батьків відповідача, разом із ними, вели спільне господарство. 19 грудня 2003 року сторони зареєстрували шлюб, ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_3 . За погодженням батька відповідача, який значиться власником будинку, де мешкало у тому числі й молоде под-ружжя, ОСОБА_1 зареєструвалася за місцем фактичного проживання по АДРЕСА_1 , Оскільки будинок, де проживала уся родина, був досить старим, було прийнято рішення про будівництво окремого нового бу-динку. Роботи з будівництва здійснювалися усією ріднею. Унаслідок непорозу-мінь, що виникли та мали місце між подружжям, зокрема й з приводу прийнят-тя новозбудованого будинку в експлуатацію, позивачка змушена була разом з сином виїхати з будинку, де вони проживали до літа 2017 року, та поселитися у квартирі АДРЕСА_2 . Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2018 року за позовом ОСОБА_2 шлюб між сторонами у справі розірваний. Намагаю-чись порозумітися з відповідачем, щоб останній надав їй із сином доступ до бу-динку, ключі від його вхідних дверей та хвіртки в паркані, акцентуючи увагу на праві сина щодо проживання у будинку, позивачка неодноразово приходила до спірного помешкання. Однак мирним шляхом спір врегулювати неможливо. Че-рез чинення ОСОБА_2 перешкод їхньому проживанню у спірному бу-динку ОСОБА_1 зверталася у поліцію, але це не дало позитивних наслідків. За таких обставин позивачка просила суд вселити її та сина ОСОБА_3 у житловий будинок по АДРЕСА_1 , усунути їм перешкоди у користуванні цим житловим будинком шляхом зобов`язання відповідача надати ключі від хвіртки у паркані та вхідних дверей у новозбудованому будинку.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15 травня 2019 року до участі у справі залучена третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_5 , співвласник 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 . 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачка ОСОБА_1 оскаржує його в апеляційному порядку, просить дане рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Скаржниця вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим, ухваленим за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за невідповідності виснов-ків суду фактичним обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Позивачка, викладаючи фактичні обставини щодо сімей-ного життя з відповідачем, будівництва нового житлового будинку та чинення їм із сином перешкод у користуванні цим будинком, вказує на недостатнє до-слідження, ненадання судом першої інстанції оцінки тій обставині, що ОСОБА_2 є власником будинку, адже фактично прийняв спадщину після смерті сво-го батька. Крім того з інвентарної справи убачається, що будинок по АДРЕСА_1 належить по 1/2 частках батькові відповідача ОСОБА_6 та ОСОБА_5 Земельна ділянка садиби поділена навпіл між указа-ними двома співвласниками, має різні входи з вулиці. Відповідно будь-яких ви-мог до ОСОБА_5 позивачка не має. Скаржниця наголошує, що вона із сином зареєстровані у спірному житлі за згодою батька відповідача як влас-ника, проживали у ньому, тому набули права проживання та користування бу-динком, не позбавлені такого права через припинення шлюбу. ОСОБА_1 із сином не визнані такими, що втратили право проживання та користування жит-ловим будинком, де не проживають з 2017 року через неналежну поведінку від-повідача, що підтверджується зверненням до поліції, довідками квартального комітету. 
06 грудня 2019 року до апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Відповідач вважає доводи апеляційної скарги недостатніми для скасування оскаржуваного рішення. Судом першої інс-танції, на його думку, повністю з`ясовані усі обставини справи, надана належна правова оцінка доказам. ОСОБА_2 зазначає, що з позивачкою він фактично не проживає з 2007 року, що встановлено рішенням суду про розірвання шлю-бу. З січня 2011 року він без реєстрації шлюбу проживає з ОСОБА_7 по АДРЕСА_1 . Син з 2008 року відвідував дитячий садок, а з 2011 року - школу поблизу фактичного місця проживання позивачки по АДРЕСА_2 , що доводить факт їхнього непроживання у будинку з 2007 року. За даними довідки лікарні син проживає у квартирі АДРЕСА_2 . 
У судове засідання 15 січня 2020 року представник третьої особи, яка не за-являє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачки - органу опіки та піклування Вінницької міської ради, третя особа, яка не заявляє само-стійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_5 не з`явилися з невідомих причин, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлялися завчасно, в установленому порядку, про що свідчать додані до матеріалів справи рекомендовані повідомлення про вручення поштових від-правлень. Статтею 372 ЦПК України передбачена можливість відкладення роз-гляду справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого не-має відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. На підставі ви-кладеного колегія суддів апеляційного суду ухвалила розглянути дану справу в апеляційному порядку у відсутності учасників справи, котрі не з`явилися в су-дове засідання.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення та заперечення на апеля-ційну скаргу сторін у справі, представника відповідача адвоката Івасика О. В., дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні в ній докази в їх сукуп-ності, перевіривши законність, обґрунтованість оскаржуваного судового рішен-ня в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволен-ню.
Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на під-ставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослі-джені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимо-гам, воно є помилковим, ухваленим всупереч норм матеріального права, що ре-гулюють виниклі і наявні між сторонами у справі правовідносини, без ураху-вання фактичних обставин справи.
Судом встановлено та не оспорюється учасниками справи, що ОСОБА_1 з ОСОБА_2 з 19 грудня 2003 року перебували у шлюбі. У цьому шлюбі у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 . Рішенням Він-ницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2018 року шлюб між сторонами у справі розірваний.
Відповідно до довідки квартального комітету мікрорайону «Київський» від 23 липня 2018 року № 1027 ОСОБА_1 , син ОСОБА_3 зі свідчень сусі-дів, відповідно до акту від 16 липня 2018 року з 2000 року по червень 2017 року проживали у будинку АДРЕСА_1 . З 25 березня 2018 року позивачка з сином відповідно до акту від 25 червня 2018 року, складеного на підставі свідчень сусідів про місце проживання осіб, проживають за адресою АДРЕСА_2 . 
Згідно витребуваних судом апеляційної інстанції та досліджених матеріалів інвентаризаційної справи № 1639 на будинок по АДРЕСА_1 , власниками цього будинку на підставі договору купівлі-про-дажу від 15 листопада 1977 року зазначені ОСОБА_6 та на підставі договору купівлі-продажу від 21 травня 2004 року ОСОБА_5 . Кожен з них володіє 1/2 часткою будинку. У вказаних правочинах визначені конкретні приміщення, якими користуються співвласники ( тобто існує порядок користування будин-ком ). Так у постійному користуванні ОСОБА_6 значаться кімната житло-вою площею 14,30 кв.м., сіни, сарай «а3», вбиральня «уІ». 
ІНФОРМАЦІЯ_3 року батько відповідача ОСОБА_6 помер. Спадщина піс-ля смерті померлого в установленому порядку не оформлена.
З матеріалів справи убачається та не оспорюється відповідачем наявність на земельній ділянці садиби АДРЕСА_1 новопобудованого будинку, який зведений самочинно та не введений в експлуатацію. У судовому засіданні ОСОБА_2 пояснив, що мешкає у новому будинку, який фактично придатний для використання в якості житла. У старому батьківському будинку ніхто не проживає. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, посилаючись на норми статей 15, 29, 316, 319, 405, 321 ЦК України, виходив з того, що відпо-відач не прийняв спадщину після смерті свого батька, співвласника будинку АДРЕСА_1 , відтак він не є його власником. Вимоги до іншого співвласника ОСОБА_5 не заявлялися. Окрім того, підставами для все-лення особи в будинок є підтверджене відповідними доказами право на корис-тування та володіння, реалізація інших видів права власності на даний будинок. Позивачка жодних доказів щодо участі у будівництві нового будинку власними силами та коштами, оплати послуг будівельників суду не надала. Суд зазначив, що син ОСОБА_3 , досягнувши віку чотирнадцяти років, має право само-стійно обирати місце свого проживання. Разом з тим у даний час він проживає разом з позивачкою у квартирі АДРЕСА_2 її батька, а свого діда по АДРЕСА_2 . Окремо суд вказав, що оскільки будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_6 та ОСОБА_5 по 1/2 частині кожному, то позивачці належало визначитися, у яку частину будинку, які приміщення вона вимагає вселення.
Оскаржуючи судове рішення від 18 жовтня 2019 року, ОСОБА_1 наго-лошує, що син, в інтересах якого вона діє, є неповнолітньою дитиною, членом сім`ї свого батька, який позбавив сина житла лише через неприязні стосунки з нею, його матір`ю. ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті батька, оскільки постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Скаржниця, син зареєстровані у спірному помешканні, мають законне право на користування ним.
Відповідно до норм статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції пере-глядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє за-конність, обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та ви-мог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосу-ються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та ( або ) відзиві на неї
Колегія суддів апеляційного суду визнає доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 такими, що заслуговуть на увагу, є достатніми та об`єктивними для скасування оскаржуваного рішення, ухвалення нового рішення про задоволення позову.
Натомість з мотивами суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішенні, погодитися не можна. Суд не розмежував та не надав правової оцінки тим фактичним обставинам, що в даний час на земельній ділянці садиби є в на-явності два житлових будинки, один з яких ( новий ) побудований самочинно, не введений в експлуатацію, через що він не є і не може бути предметом спору у цій цивільній справі за заявленими вимогами про усунення перешкод у корис-туванні житлом шляхом вселення, надання ключів від хвіртки в паркані та вхід-них дверей.
Суд не звернув увагу на зазначувану позивачкою обставину, яка відповіда-чем об`єктивно не спростована, що він фактично згідно норм статті 1268 ЦК України прийняв спадщину після смерті у 2007 році батька ОСОБА_6 , ос-кільки постійно проживав з останнім на час відкриття спадщини, протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не заявив про відмову від неї.
Мотиви суду першої інстанції щодо не пред`явлення ОСОБА_1 позову до співвласника будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , невизначення нею частини будинку, куди вона вимагає вселення, узагалі є не-спроможними. Наразі колегія суддів підкреслює, що за неспростованим твер-дженням скаржниці земельна ділянка між співвласниками садиби використову-ється ними по 1/2 частині кожним за взаємним погодженням, має різні від-окремлені виходи на вулицю. При цьому порядок користування земельною ді-лянкою правового значення для вирішення заявленого позову не має. Крім цьо-го згідно правочинів, за якими співвласники будинку набули його рівні частини у власність, кожний з них володіє конкретно визначеними приміщеннями в бу-динку. Останній не визнаний непридатним для використання за призначенням, правовстановлюючі документи на нього не погашені.
У судовому засіданні апеляційного суду на запитання суду скаржниця пояс-нювала, що текст позовної заяви, викладені у ній вимоги, готувалися в суд ад-вокатом. Позов, її вимога про вселення не стосується лише і виключного само-чинно побудованого нового будинку. Це убачається з пояснень, у письмовому вигляді доданих до матеріалів справи, самої апеляційної скарги.
Колегія суддів апеляційного суду підкреслює наступне. У будинку АДРЕСА_1 скаржниця зареєстрована з 24 листопада 2006 року, про що відповідач особисто зазначає у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 ( а. с. 44-45 ). Питання про втрату позивачкою права користування житлом, зняття її з реєстрації не порушувалося, тому юридичного значення дата, з якої мати з си-ном не проживають у спірному помешканні, не має. Не має відношення до пи-тання усунення перешкод ОСОБА_1 з дитиною у користуванні житлом й посилання відповідача на перебування його у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою, оскільки особисте життя ОСОБА_2 не може перешкоджати реалізації законних житлових прав та інтересів його колишнього подружжя та дитини. 
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володі-ти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, але використання влас-ності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтере-сам суспільства.
Статтею 9 Житлового кодексу України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. 
У відповідності до частини першої статті 405 Цивільного кодексу України, частин першої, четвертої статті 156 Житлового кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користуван-ня цим житлом відповідно до закону. Члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку ( квартирі ), що йому належить, користу-ються жилим приміщенням нарівні з власником будинку ( квартири ), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку ( квартири ) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рі-шень та застосування практики Європейського суду з прав людини» національ-ні суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду як джерело права. 
Пунктом першим статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожній особі окрім інших прав гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий захист поширюється як на влас-ника помешкання, так і на наймача ( рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 р. ). Європейсь-кий суд з прав людини у пунктах 41, 42 рішення у справі «Кривіцька та Кри-віцький проти України» зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою фор-мою втручання у право на повагу до житла ( рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства ( McCann v. the United King-dom ), заява № 19009/ 04, п. 50 ). 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 дійсно обгрунтовано спростову-ють законність рішення суду першої інстанції, дають підстави визнати його ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, як стверджує скаржниця. 
Статтями 374, 376 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати су-дове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рі-шення або змінити рішення. Підставами для скасування судового рішення пов-ністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або змі-ни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесу-ального права або неправильне застосування норм матеріального права. Непра-вильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлу-мачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Нормами статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладаєть-ся на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші пов'язані з розглядом справи судові витрати у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи спра-ви на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змі-нює розподіл судових витрат.
Керуючись нормами статей 141, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити. 
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 жовтня 2019 року скасувати.
Позов задовільнити. 
Усунути ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , перешкоди у користу-ванні житлом шляхом вселення у будинок АДРЕСА_1 за місцем реєстрації.
Зобов'язати відповідача ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключі від хвіртки у паркані, дверей будинку АДРЕСА_1 за місцем її реєстрації.
Стягнути з ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , 704,80 гривні ( сімсот чотири гривні 80 коп. ) у відшкодування сплаченого судового збору при поданні в суд позовної заяви, 1 057,20 гривень ( одна тисяча пятдесят сім гривень 20 коп. ) судового збору з оплати апеляцій-ної скарги, 6 000,00 гривень ( шість тисяч гривень 00 коп. ) у відшкодування витрат з оплати професійної правничої допомоги.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, од-нак вона може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду про-тягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 20 січня 2020 року.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді                             В. П. Рибчинський

Л. О. Голота