ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року
м. Харків

Справа № 638/13191/16-ц
Провадження № 22-ц/818/107/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - судді Бровченка І.О., 
суддів: Кругової С.С., Маміної О.В., 
за участю секретаря – Прокопчук І.В., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2019 року в складі судді Семіряд І.В., 
п о с т а н о в и в:

12.08.2016 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у праві користування житловим приміщенням, шляхом виселення, в якому посилалася на те, що спірним житловим приміщенням є квартира АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві приватної власності на підставі рішення про державну реєстрацію права власності, проведеної державним реєстратором – приватним нотаріусом Ємець І.О. 11.03.2016, номер запису 13678922 від 11.03.2016. 

В спірному житловому приміщенні на теперішній час зареєстрована та мешкає колишній власник спірного житла - відповідач ОСОБА_2 , яка ухиляється від зняття з реєстраційного обліку та добровільного виселення з займаного житлового приміщення, витрати на утримання житла не несе.

Вказаними діями відповідач ОСОБА_2 перешкоджає йому в повної мірі реалізувати своє конституційне право що до належного йому майна, що унеможливлює вселення його в спірне житлове приміщення, користування та розпорядження належною квартирою, що є перешкодою в здійсненні ним права власності.

Таким чином, позивач просить суд усунути перешкоди в здійсненні ним права власності, шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселити останню зі спірної квартири. 

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не прибув, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надавши право представляти свої інтереси в суді своїм представникам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . 

Представники позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які діють на підставі відповідних ордерів про надання правової допомоги (а.с. 212-213, 234-235), у судовому засіданні підтримали позовні вимоги ОСОБА_1 та просили їх задовольнити, з підстав, на які останній посилається в своєї позовної заяві. При цьому наголошували на тому, що своїми неправомірними діями відповідач ОСОБА_2 перешкоджає позивачу у здійсненні свого права власності щодо спірного житла, так як проживання в квартирі відповідача, яка з моменту придбання позивачем у законний порядок зазначеної квартири є особою, яка втратила право користування житлом, унеможливлює вселення позивача в належне йому житло.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 , яка діє на підставі відповідної довіреності (а.с. 211 ), в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. При цьому відповідач пояснила, що раніше зазначена квартира належала її, в якої вона і продовжує мешкати до теперішнього часу разом зі своїм чоловіком, малолітні та неповнолітні діти у неї відсутні. З метою забезпечення повернення отриманого в банку кредиту – грошових коштів, наданих для фінансування будівництва, інвестування житла, а саме квартири АДРЕСА_1 , нею був укладений іпотечний договір, за яким в забезпечення повернення кредитних коштів, вона передала банківській установі в іпотеку попервах майнові права на незакінчену будівництвом квартиру вищезазначену квартиру, а після закінчення її будівництва – власне спірну квартиру. Згодом, з наданої 07.04.2015 банком інформації та з письмового повідомлення, її стало відомо, що кредитором є позивач і що право власності на спірну квартиру зареєстровано за останнім. Позовні вимоги не визнає, так вважає що позивач набув права власності на спірне житло незаконно, у зв`язку з чим вона звернулась до суду з відповідним позовом з приводу скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації права власності за позивачем на спірну квартиру.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено повністю. 

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , усунуто перешкоди в користуванні належним ОСОБА_1 на праві приватної власності житловим приміщенням - шляхом виселення з квартири за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволені позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального, невідповідність висновків суду обставинам справи. 

Зазначає, що в провадженні суду перебуває справа за її позовом до державного реєстратора про скасування рішення про державну реєстрацію права власності. Для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно встановити законність набуття права власності. Провадження у справі, що є предметом апеляційного розгляду, тривалий час було зупинено у зв`язку з розглядом справи про скасування державної реєстрації, але в подальшому було відновлено на підставі ухвали суду від 18 жовтня 2017 року про закриття провадження у справі, яка в подальшому була скасована.

Щодо виселення зазначає, що спірне житло було придбано як за особисті так і кредитні кошти, тому виселення без надання іншого житла не представляється можливим. 

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є новим власником квартири АДРЕСА_1 , тоді як відповідач, як колишня власник квартири зареєстрована в ній та в добровільному порядку її не звільняє, тому наявні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування квартирою та усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 .

Колегія суддів не в повному обсязі погоджується з такими висновками суду першої інстанції. 

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що спірним житловим приміщенням є квартира АДРЕСА_1 , яка належала на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.09.2007, виданого Дзержинською районною радою м. Харкова на підставі відповідного 
рішення виконкому від 14.08.2007 за № 120/22 ( а.с.а.с. 7, 8 ).

25.12.2006 між відповідачем  ОСОБА_2  (надалі Позичальник) та АКБ «Укрсоцбанк» був укладений Договір кредиту № 830/1-27/14-3/06-175, згідно з яким ОСОБА_2  отримала від банку кредит у сумі розміром 47 060,47 доларів США, для фінансування будівництва інвестування житла, відповідно до Договору № 12.01/10 від 12.01.2006 та Додаткової угоди № 1 від 12.10.2006 про пайову участь у будівництві, укладеним між Позичальником та ТОВ « ОРГТЕХБУД» ( пункт 1.2 Договору кредиту ). 

З метою забезпечення виконання боргових зобов`язань позичальником перед банком за Кредитним договором, 25.12.2006 між ОСОБА_2 та банком був укладений іпотечний договір №830/15-27/14-7/6-384 (далі - Іпотечний договір), відповідно до якого, ОСОБА_2 було передано в іпотеку майнові права на незакінчену будівництвом квартиру, яка будується за адресою : АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_2 на підставі договору № 12.01/10 від 12.01.2006 на пайову участь в будівництві, укладеним між ОСОБА_2 та ТОВ « Оргтехбуд» ( а.с.а.с. 14-17, 18-19, 20, 21-24, 23-24, 65-72 ). 

21.02.2008 між ОСОБА_2  та АКБ «Укрсоцбанк» був укладений Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №830/27/14-4/12/8-091, згідно з яким ОСОБА_2  отримала від Банку кредит у сумі розміром 20300 доларів США. 3 метою забезпечення виконання боргових зобов`язань Позичальником перед Банком за Кредитним договором, 21.02.2008 між ОСОБА_2  та Банком був укладений Іпотечний договір №830/27/4-14/48/8-069, відповідно до якого, передано в іпотеку нерухоме майно (квартира) розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (далі - Предмет іпотеки). ( а.с.а.с. 42-45, 47-48, 49-52, 73-84, 85-92 ).

02.04.2015 між ПАТ «Укрсоцбанк» (яке є правонаступником АКБ «Укрсоцбанк» ) та позивачем ОСОБА_1 були укладені Договори про відступлення прав вимог за договорами кредиту № 830/1-27/14-3/06-175 від 25.12.2006 та №830/27/14-4/12/8-091 від 21.02.2008 року та Договори про відступлення прав за Іпотечними договорами № 830/27/4-14/48/8-069 від 21.02.2008 року та №830/15-27/14- 7/6-384 від 25.12.2006 року ( а.с.а.с. 9, 25-28, 29-33, 34, 36, 37, 38-40, 53-57, 58. 59, 60, 61-63 ).

На підставі рішення про державну реєстрацію права власності, проведеної державним реєстратором – приватним нотаріусом Ємець І.О. 11.03.2016, номер запису 13678922 від 11.03.2016, спірне житлове приміщенням - квартира АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_1 ( а.с.а.с. 10-13, 226-227 ).

Як вбачається з інформації, наданої ЖБК « Ковчег », довідки наданої АДП ГУДМС, УДМС України в (у) Х\О, в спірному житловому приміщенні – квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована одна особа - відповідач ОСОБА_2 з 18.11.2010 ( а.с.а.с. 64, 94 ).

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 зазначала, що єдиною підставою невизнання нею позову ОСОБА_1 є те, що на її думку позивач набув право власності на спірну квартиру в порушення приписів діючого законодавства.

02.04.2015, 22.04.2015 та 28.10.2015 позивач звертався до відповідача з письмовими листами, якими повідомляв останню щодо укладення 02.04.2015 між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 вищезазначених договорів про відступлення прав вимог за договорами кредиту і за іпотечними договорами та вимагав у 30-ти денний термін виконати боргові зобов`язання за Кредитним договором ( а.с.а.с. 35, 108-131 ). 

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що право користування спірною квартирою у відповідачів вже втрачено, тоді як він є новим власником вказаної квартири. Вважає, що відповідно до вимог ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» внаслідок визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підстави для зняття останньої з місця реєстрації. 

За правилом п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Зокрема, згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, передбачений ст. 391 ЦК України.

За правилами вказаної правової норми власник майна має право вимагати усунення усяких порушень (перешкод) у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. 

Визначальним для захисту права на підставі ст. 391 ЦК України є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Наявні в матеріалах справи доказ не містять відомостей, що після реєстрації права власності за позивачем на спірну квартиру між сторонами укладено будь-який договір з приводу користування житлом. 

Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Право користування квартирою у відповідача прямо пов`язано і було похідним від наявного у неї права власності на вказану квартиру, і разом з припиненням права власності на квартиру відповідач втратила і складові такого права, в тому числі право розпорядження, користування та володіння майном.

З набуттям позивачем права власності, право власності відповідача на відчужене майно припинилося.

Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, зібраним у справі доказам дав належну правову оцінку та прийшов до правильного висновку про те, що порушені права власника підлягають захисту, і позивач має право вимагати усунення порушення його прав власника, зокрема, у обраний ним спосіб шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування спірною квартирою, а тому суд обґрунтовано задовольнив позов.

Доводи апеляційної скарги, що в провадженні Дзержинського районного суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Державного реєстратора - приватного нотаріуса Ємець І.О. про скасування рішення про державну реєстрацію права власності не є перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції зазначеної цивільної справи та ухвалення судового рішення. 

Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2016 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод управі користування житловим приміщенням, шляхом виселення та зняття з реєстрації зупинити до розгляду і набрання чинності рішення суду по цивільній справі № 638/14011/16-ц (2/638/4736/16) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , державного реєстратора приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Ємець І.О. про скасування рішення про державну реєстрації права власності.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2017 року справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Державного реєстратора – приватного нотаріуса Ємець І.О. про скасування рішення про державну реєстрацію права власності – закрито. 

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 січня 2019 року у справі № 638/13191/16 відновлено провадження. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що на теперішній час справа № 638/14011/16-ц перебуває в провадженні суду, у зв`язку з чим, для ухвалення рішення необхідно встановити законність набуття права власності. Разом з тим, з клопотання про зупинення провадження у справі № 638/13191/16 до суду апеляційної інстанції не звертається, копії відповідних судових рішень суду не надає. 

Дійсно, згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що постановою Харківського апеляційного суду від 17 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2017 року – скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року касаційну скаргу представника приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Ємця І.О. – ОСОБА_7 залишено без задоволення. Постанову Харківського апеляційного суду від 17 січня 2018 року залишено без змін.

На час відновлення провадження у справі відомості щодо оскарження ухвали суду від 18 жовтня 2017 року надано не було. 

Наявні в матеріалах справи письмові докази не містять відомостей, що на час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_2 надавала суду першої інстанції відомості щодо оскарження ухвали від 18 жовтня 2017 року або зверталась до суду з повторним клопотання про зупинення провадження у справі на підставі п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України. 

ОСОБА_2   не  враховано,  що питання  правомірності   набуття  права  власності  ОСОБА_1    не є предметом  розгляду  у  справі № 638/13191/16. Право   власності  набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

При цьому колегія суддів враховує, що вирішення позову у справі № 638/13191/16-ц не впливає на вирішення справи щодо скасування рішення про державну реєстрацію права власності (не породжує юридичних наслідків). 

Враховуючи вищезазначене, а також фактичні обставини справи, колегія суддів не вбачає підстав для зупинення з власної ініціативи провадження у справі № 638/13191/16-ц, а з відповідним клопотанням ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції не зверталась. 

З урахуванням вищезазначеного, рішення суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягає залишенню без змін. 

Що ж стосується позовних вимог про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, то колегія суддів вважає, що апеляційна скарга в цій частині підлягає задоволенню виходячи з наступного. 

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, – це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону України «Про іпотеку».

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно з частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з частиною другою статті 39 цього Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутися з таким позовом окремо.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, в частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 ЗаконуУкраїни «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеним у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Відповідно до частини першої статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Аналіз глави 26 ЦК України дозволяє зробити висновок, що частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не є конкретною часткою майна. Тобто, частка в праві спільної часткової власності та жиле приміщення є окремим об`єктом цивільних прав.

Тлумачення частини другої статті 109 ЖК УРСР, з урахуванням змісту статті 379, глави 26 ЦК України свідчить, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що згідно договору кредиту від 25 грудня 2006 року АКБ «Укрсоцбанк» надав ОСОБА_2 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру цільового використання грошові кошти в сумі 45516 доларів США, зі сплатою 13,2 процентів річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості. 

Згідно п. 1.2 кредитного договору кредит надано позичальнику на наступні цілі: фінансування будівництва інвестування житла відповідно до договору № 12.01./10 від 12.01.2006 та Додаткова угода № 1 від 12.10.2006 про пайову участь в будівництві, що укладений між позичальником та ТОВ «Оргтехбуд». 

Згідно п. 1.2 іпотечного договору № 830/15-27/14-7/6-384 від 25 грудня 2006 року, предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору № 12.01/12 від 12 січня 2006 року на пайову участь в будівництві жилого будинку, укладеного іпотекодавцем з ТОВ «Оргтехбуд», місцезнаходження: м. Харків, вул. Праці, 54, а також документа, який підтверджує фінансування іпотекодавцем будівництва за рахунок власних коштів - квитанції № 42 від 20.12.2006 року про сплату коштів в сумі 57464,96 грн. 

Пунктом 2.1 договору від 12 січня 2006 року на пайову участь у будівництві житла передбачено, що вартість пайової участі становить суму, еквівалентну 56896 доларів США по курсу НБУ. Внесення грошових коштів здійснюється в гривнях по курсу НБУ на момент здійснення платежу. 

Станом на 20 грудня 2006 року еквівалент 100 доларів США за офіційним курсом Національного банку України становив 505 грн, тобто 20 грудня 2006 року ОСОБА_2 було сплачено 11379, 20 дол. США власних коштів для придбання спірної квартири. 

Отже, оскільки спірна квартира була придбана за кошти ОСОБА_2 та кредитні кошти, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для виселення відповідача зі спірного житла без надання їй іншого житла (постійного чи тимчасового), і адреса такого житла позивачем не була зазначена у позові. Відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Враховуючи вищезазначене позовні вимоги в частині виселення ОСОБА_2 задоволенню не підлягає. 

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

За таких обставин суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду необхідно змінити. 

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції зміні, у зв`язку з відмовою у задоволені позовних вимог про виселення, то з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути судовий збір у розмірі 826 грн. 80 коп. у зв`язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції. 

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2019 року змінити. 
У задоволені позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві користування житловим приміщенням шляхом виселення – відмовити. 
В іншій частині рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2019 року залишити без змін. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 826 грн. 80 коп. у зв`язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Повний текст судового рішення складено 14 лютого 2020 року

Головуючий -                                                                І.О. Бровченко 

Судді :                                                                         С.С. Кругова 

                                                                               О.В. Маміна