Справа № 344/10214/19 
Провадження № 22-ц/4808/40/20 
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В. 
Суддя-доповідач Матківський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 січня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючого                Матківського Р.Й.
суддів                        Василишин Л.В., Горейко М.Д.,
секретаря                 Петріва Д. Б.
з участю         представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» Рокетської С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, з апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 вересня 2019 року, ухвалене суддею Шамотайлом О.В.,
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У червні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») з позовом до відповідача про стягнення заборгованості в сумі 122663,67 гривень. 
Позов обґрунтовано тим, що відповідно до договору № б/н від 26.02.2008 року, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , остання отримала кредит у розмірі 10000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою 30% на рік на суму залишку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач не виконує свої зобов`язання за даним договором, що призвело до утворення заборгованості в розмірі 122663,67 гривень, яка складається із: 6018,35 гривень заборгованості за кредитом, 116645,32 гривень заборгованості по процентах за користування кредитом з 24.02.2008 р. по 31.01.2019 р.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 вересня 2019 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 24.03.2008 року в розмірі 6018 гривень 35 копійок непогашеної частини тіла отриманого кредиту.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» витрати по сплаті судового збору в розмірі 94,25 гривень.
В решті вимог позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, з відповідача підлягає стягненню тільки заборгованість за тілом кредиту. Суд вважав, що сторони не обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, тому у відповідача відсутній обов`язок з їх сплати.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
На вказане рішення представник АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність просить його скасувати в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами та задовольнити вимоги банку у цій частині; стягнути з відповідача судові витрати.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд порушив вимоги ст.1046 та 1048 ЦК України. Суд не звернув увагу на оригінал довідки про умови кредитування, підписаної відповідачем, у якій зазначено базову процентну ставку в місяць – 1,9%. Також у цій довідці зазначено розмір пені за несвоєчасне погашення заборгованості та штрафів, тому правові висновки, що містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17, не можуть бути застосовані. Позивачем доведено, що з моменту підписання заяви, між банком та відповідачем укладено кредитний договір шляхом приєднання до запропонованого банком договору, а також доведено, що відповідач був повідомлений про умови кредитування, в тому числі про відсоткову ставку за користування кредитними коштами. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19.09.2019 року у справі №127/7543/17.
Відповідач ОСОБА_1 надіслала до суду апеляційної інстанції заяву, у якій зазначила, що не погоджується із апеляційною скаргою, вважає, що нараховані банком відсотки за користування коштами є значно завищені та не можуть бути стягнуті, оскільки вона не була ознайомлена із Умовами та Правилами надання банківських послуг, їх не підписувала та з ними не погоджувалась. Зазначила, що у зв`язку з тим, що її не було належним чином повідомлено про розгляд справи у суді першої інстанції, просить апеляційний суд застосувати у цій справі позовну давність щодо вимоги банку про стягнення нарахованих відсотків. Просить розглядати справу без її участі у зв`язку із хворобою.
Фактичні обставини справи встановлені судом
Судом встановлено, що 24.03.2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк", укладено кредитний договір з ОСОБА_1 шляхом підписання заяви, з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 10000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок з видачею платіжної картки (а.с.8 і 8 зворот).
У заяві зазначено, що відповідач ознайомилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг у Приватбанку, а також Тарифами банку.
До кредитного договору банк додав довідку про умови кредитування, у якій зазначено базову % (процентну) ставку в місяць – 1,9%, така ж процентна ставка зазначена у заяві (а.с.124, 8 зворот) у розділі «банківські послуги», які підписані позичальником ОСОБА_1 власноручно.
Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором на 30. 04. 2019 року становить 146071,77 грн і складається із заборгованості за кредитом – 6018,35 грн, заборгованості по процентах за користування кредитом – 135903,42 грн, заборгованості за пенею та комісією – 4150 грн. Однак позивач зазначив, що використовуючи право вимагати від боржника повернення не лише повної суми заборгованості, просить стягнути з відповідача тільки заборгованість за тілом кредиту у розмірі 6018,35 грн та проценти за користування кредитом у розмірі меншому, ніж зазначеному вище, і а саме - 116645,32 грн. Отже, загальна сума заборгованості, яку банк просив стягнути становить 122663,67 грн. При цьому, позивач визначив такий період стягнення процентів – з 24.02.2008 р (хоча кредитний договір укладений 24.03.2008 р. і розрахунок заборгованості, здійснений з цієї ж дати) до 31.01.2019 р.
Позиція суду апеляційної інстанції
Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представника апелянта, яка вимоги скарги підтримала, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення оскаржується тільки в частині відмови судом у стягненні процентів за користування кредитом, тому в іншій частині (задоволення позову в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту) рішення судом апеляційної інстанції не переглядається.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом, суд першої інстанції, врахувавши правові висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, дійшов висновку, що сторони не обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, тому у відповідача відсутній обов`язок з їх сплати.
Однак такий висновок суду першої інстанції є обгрунтованим тільки частково.
Суд вірно застосував правові висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, і правильно вважав, що Умови та Правила надання банківських послуг не є частиною кредитного договору, укладеного між сторонами. 
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, про те, що вказані правові висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, не можуть бути застосовані, колегія суддів відхиляє, оскільки позивач не підписувала Умови та Правила надання банківських послуг, з ними не погоджувалась, про що зазначила у поданій заяві.
Однак, суд помилково вважав, що сторони не обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.
У заяві від 24.03.2008 р., підписаній ОСОБА_1 , вказано базову кредитну ставку за кредитним лімітом на моменту підписання договору у розмірі 1,9% на місяць, тобто 22,80% на рік. (а.с.8-8 зворот, 123-124). Такий же розмір процентної ставки зазначено у довідці про умови кредитування, яка також підписана позичальником ОСОБА_1 .
Отже, незважаючи на те, що Умови та Правила надання банківських послуг, надані позивачем, не є частиною кредитного договору, сторони у кредитному договорі обумовили у письмову вигляді ціну договору у формі сплати процентів у розмірі 1,9 % на місяць (22,80% річних). Тому позивач має право на стягнення процентів у вказаному розмірі. Судом апеляційної інстанції встановлено, що проценти у вказаному розмірі банк нараховував до 01.01.2013 р., а після цього у значно вищому розмірі (30%, 43,20%), що не відповідає умовам кредитного договору, укладеного між сторонами. Крім того, у наданому позивачем розрахунку реально нараховані проценти за користування кредитом (43,20%) за 2016-2018 роки значно вищі.
Судом апеляційної інстанції, з метою об`єктивності з`ясування обставин по справі, виконання вимог цивільного процесуального законодавства щодо повноти та всебічності дослідження доказів по справі, перевірки доводів апеляційної скарги та відповідності висновків суду обставинам справи, витребувано у позивача документи та інформацію, що стосуються кредитного договору, укладеного 24.03.2008 року із ОСОБА_1 , а саме:         заяву від 24.03.2008 року №0406081100047819567, підписану ОСОБА_1 ; довідку про умови кредитування,         виписку по рахунку по кредитному договору; інформацію про платіжні картки по кредитному договору, термін(строк) їх дії та докази їх отримання позичальником.
Судом апеляційної інстанції із наданих банком на вимогу суду документів встановлено, що ОСОБА_1 було видано дві кредитні картки – першу терміном дії 02/12 і другу з терміном дії 01/16 – тобто січень 2016 року, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.121).
Згідно заяви позичальника про надання кредиту термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії платіжної картки. Позивачем заявлені обгрунтовувалися стягненням заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Таким чином, відповідно до умов договору, укладеного між ПАТ «КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 , кінцевий термін виконання кредитного зобов`язання відповідає строку дії картки. Строк дії картки – до січня 2016 року (включно), тобто до 31 січня 2016 року. Верховний Суд України висловив правовий висновок про те, що строк дії картки є кінцевим терміном кредитування (постанова 22 жовтня 2014 року у справі №127цс14). 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, висловила правову позицію, відповідно до якої право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.
Враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду суд апеляційної інстанції вважає, що право позивача нараховувати передбачені договором проценти за кредитом (1,9 % на місяць або 22,80 % річних) припинилося після спливу визначеного договором строку кредитування, який збігається із строком дії картки, тобто після січня 2016 року, а тому з 01 лютого 2016 року позивач не мав права нараховувати передбачені договором проценти за кредитом в розмірі 1,9% місячних або 22,80 % річних, а мав право на захист свого порушеного права відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, однак таких вимог не заявляв, тому суд повинен вирішити справу в межах заявлених позовних вимог.
Таким чином, безпідставно нараховані позивачем проценти за кредитним договором у розмірі 22,80 % річних з 01.02.2016 року по 31.01.2019 року не можуть бути стягнуті.
Разом з тим, позивач має право на отримання з відповідача процентів у розмірі, передбаченому кредитним договором (22,80 % річних), нарахованих до 01 лютого 2016 року.
Проте, у цій справі є підстави для застосування позовної давності до вимог банку про стягнення процентів за користування кредитом у період до 01 лютого 2016 року.
Кредитним договором передбачено обов`язок сплати щомісячних платежів у розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50 грн, що зазначено у довідці про умови кредитування, строк внесення щомісячних платежів – до 25 числа місяця, наступного за звітним. (а.с.9).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 також висловила наступний правовий висновок, що стосується застосування позовної давності.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 та по інших справах.
Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 27 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (24 місяці), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Разом з тим, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №200/11343/14-ц висловила висновок щодо можливості за певних обставин подати заяву про застосування позовної давності у суді апеляційної інстанції.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.
Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.
Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції вважає, що у цій справі необхідно врахувати зазначений висновок Великої Палати Верховного Суду і застосувати позовну давність до вимог банку про стягнення процентів за користування кредитом, оскільки суд першої інстанції ухвалив заочне рішення про стягнення з відповідача тільки заборгованості по тілу кредиту, яке було оскаржене позивачем, суд першої інстанції належно не повідомив відповідача про час і місце розгляду справи, повідомлення, що направлялися відповідачу поверталися без вручення адресату (а.с.53).
Банк подав позов 07 червня 2019 року. Строк позовної давності не переривався. Із розрахунку заборгованості видно, що відповідачем були здійснені два платежі 28.02.2017 р. та 31.03.2017 року на суму по 150 грн кожний. Колегія суддів вважає, що вказані платежі не свідчать про переривання строку позовної давності, оскільки жодний із них не був зарахований на погашення заборгованості по процентах за користування кредитом, що підтверджується розрахунком заборгованості.
Тому, враховуючи застосування загальної позовної давності у цій справі, нараховані банком проценти за користування кредитом, строк сплати за якими настав до 07 червня 2016 року (а саме це ті, які нараховані до квітня 2016 року (включно) не можуть бути стягнуті, оскільки заявлені поза межами позовної давності. Враховуючи, що проценти за кредитом, нараховані до 01 лютого 2016 року безпідставно, то позовну давність необхідно застосувати до вимог про стягнення процентів, нарахованих за період з 24 лютого 2008 року до 01 лютого 2016 року.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що нараховані позивачем проценти з 01 лютого 2016 року не можуть бути стягнуті, а вимоги про стягнення нарахованих процентів до 01 лютого 2016 року, заявлені поза межами позовної давності, тому у задоволенні позовних вимог банку про стягнення процентів за користування кредитом у розмірі 116645,32 грн необхідно відмовити із вищевказаних підстав.
Не врахувавши вищезазначене, суд першої інстанції неправильно відмовив у вимогах банку про стягнення заборгованості по процентах із тих підстав, що кредитним договором, укладеним між сторонами, не передбачено сплати процентів, такий висновок суду помилковий.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують вищевказаного обґрунтування щодо безпідставності нарахування банком процентів за користування кредитом після закінчення строку кредитування – після 01 лютого 2016 року та пропущення позовної давності до вимог про стягнення процентів нарахованих до 01 лютого 2016 року.
З огляду на це, відповідно до ст.374 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову у вказаній частині відмовити із зазначених вище підстав.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 вересня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом згідно кредитного договору №б/н від 24.03.2008 року з 24.02.2008 по 31.01.2019 у розмірі 116645,32 гривень скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову у вказаній частині відмовити.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 31 січня 2020 року.
Головуючий:                                                 Р.Й. Матківський
       Судді:                  Л.В. Василишин
                        М.Д. Горейко