Постанова
Іменем України
 
19 лютого 2020 року
 
м. Київ
 
справа № 357/854/18
 
провадження № 61-4881св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Сімоненко В. М.,
 
суддів: Калараш А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,  Штелик С. П. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
 
позивач - заступник керівника Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області, 
відповідач - ОСОБА_1 ,
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , на ухвалу Київського апеляційного суду в складі суддів: Крижанівської Г. В.,                Чобіток А. О., Шебуєвої В. А., від 12 лютого 2019 року,   
 
В С Т А Н О В И В :
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2018 року заступник керівника Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування з незаконного володіння земельних ділянок.   
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області                    від 18 травня 2018 року у задоволенні позову заступника керівника Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування з незаконного володіння земельних ділянок відмовлено.
 
Вчинені позивачем дії щодо оскарження рішення суду першої інстанції 
 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, перший заступник прокурора Київської області подав апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у кримінальному провадженні                      № 357/7249/17 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 364, частиною другою статті 364, частиною першою статті 366 КК України.
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що в ході судового розгляду, колегією суддів суду апеляційної інстанції було встановлено, що у провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебуває об`єднане кримінальне провадження № 42016110030000725 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1ст. 364, ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України. Предметом поданого прокурором позову є спірні земельні ділянки, які були надані у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з порушенням норм земельного законодавства та порядком розгляду питань щодо надання їх у власність. Посилаючись на відсутність судового рішення, яке набрало законної сили за результатами розгляду вказаного кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для зупинення провадження у справі, оскільки встановлені у вироку суду обставини мають значення для вирішення спору у даній цивільній справі. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2019 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.   
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у іншій справі, оскільки відсутні законні та об`єктивні підстави для такого зупинення. Необхідність у зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення у іншій справі. Таким чином, між справами, що розглядаються повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається у тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиціальне значення для іншої справи. Апеляційним судом не враховано, що неможливість розгляду справи до вирішення судом іншої справи полягає у тому, що обставини, які розглядаються іншим судом не можуть бути встановлені судом самостійно у даній справі. Апеляційним судом не обґрунтовано належним чином необхідність зупинення провадження у даній справі до розгляду кримінального провадження № 42016110030000725. Зупинення провадження не має призводити до порушення строків розгляду справи. Крім того, обидві сторони у справі під час судового засідання                      12 лютого 2019 року заперечували проти зупинення провадження у даній справі, указуючи на відсутність необхідності в очікуванні вироку у кримінальній справі та достатність матеріалів справи для прийняття рішення апеляційним судом по суті спору. Під час звернення до суду із даним позовом прокурор не обґрунтував можливість та необхідність звернення із цим позовом саме прокурором, а не органом місцевого самоврядування. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі. Витребувано справу із суду першої інстанції.
 
27 грудня 2019 року справу передано судді-доповідачу.  
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2020 року справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи в складі п`яти суддів.    
 
Обставини справи, встановлені судами 
 
Судами встановлено, що у січні 2018 року заступник керівника Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування з незаконного володіння земельних ділянок.   
 
Апеляційний суд установив, що у провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебуває об`єднане кримінальне провадження № 42016110030000725 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1ст. 364, ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України.
 
Установлено, що згідно пояснень прокурора обставини, встановлені в ході досудового розслідування вищевказаного кримінального провадження, які в подальшому знайшли своє підтвердження у обвинувальному акті відносно селищного голови Михайлівської сільської ради ОСОБА_6 дають підстави вважати, що вказаною особою були підроблені рішення ради про надання дозволу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на розробку проектів землеустрою та їх затвердження щодо відведення спірних земельних ділянок у власність даних осіб без розгляду питання на пленарному засіданні органу місцевого самоврядування.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.  
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
 
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
 
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Крім того, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої державою Україна, закріплено право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального звинувачення.  
 
Разом з тим, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в     порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі. 
 
У справі, яка переглядається, предметом спору є витребування з незаконного володіння земельних ділянок, які, як указував позивач, незаконно вибули із власності територіальної громади Михайлівської сільської ради Білоцерківського району Київської області.
 
Підставою для зупинення провадження у справі став факт розгляду судом кримінального провадження № 42016110030000725 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1                   ст. 364, ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України щодо підроблення останнім рішення ради про надання дозволу на розробку проектів землеустрою та їх затвердження щодо відведення земельних ділянок у власність осіб без розгляду питання на пленарному засіданні органу місцевого самоврядування.
 
Апеляційний суд, на виконання вимог частини першої статті 251 ЦПК України, зазначивши конкретну іншу справу, до вирішення якої зупиняється провадження у даній справі, проаналізував відповідний предмети спору між учасниками цієї справи і вказав обставини, які б давали підстави для висновку про те, що наявність незавершеного розгляду кримінального провадження № 42016110030000725 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні відповідних кримінальних правопорушень виключає можливість ефективної перевірки порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави та захист відповідних прав у випадку їх порушення.
 
Питання про зупиняється провадження у даній справі було вирішено апеляційним судом в межах наданих суду дискреційних повноважень, з дотриманням положень пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України.
 
Доводи касаційної скарги щодо необґрунтованості оскарженого рішення спростовуються матеріалами справи та наведеними в указаному рішенні обґрунтованими висновками суду апеляційної інстанції. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі  № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня                    2017 року. 
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.
 
Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками апеляційного суду та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. 
 
Якщо суд, на виконання відповідних дискреційних повноважень, із дотриманням вимог закону зазначив підстави для зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи і такі підстави підтверджуються оціненими у справі доказами, Верховний Суд згідно вимог статті 400 ЦПК України не може вдаватися до переоцінки відповідних доказів, що спростовує доводи касаційної скарги в їх сукупності про необхідність скасування оскаржуваного судового рішення.  
 
Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 
2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. 
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. 
 
Рішення апеляційного суду містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі наданих доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
 
У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
 
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 409, 410, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , залишити без задоволення.  
 
Ухвалу Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий                                                                      В. М. Сімоненко 
 
Судді:                                                                                А. А. Калараш  
 
                                                                                             С. Ю. Мартєв
 
                                                                                         Є. В. Петров  
 
                                                                                          С. П. Штелик