КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа №755/415/19                                                                                     Головуючий у І інстанції Арапіна Н.Є. 
Провадження №22-ц/824/992/2020                                                       Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
05 лютого 2020 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:
судді-доповідача                                      Голуб С.А.,  
          суддів:                                                      Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О., 
         за участі секретаря судового засідання   Сакалоша Б.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва 17 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Миколи Лебедєва 4/39-а» про усунення перешкод у користуванні власністю,
 
ВСТАНОВИЛА:
 
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом посилаючись на те, що відповідачкою, яка є власником квартири АДРЕСА_1 без згоди позивача самовільно було зведено перегородку в загальному коридорі, якою відділено квартири № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, а також приміщення сміттєпроводу від загального коридору та самовільно одноособово захоплено спільне сумісне майно, зокрема, частину загального коридору та приміщення сміттєпроводу. Самовільно зведеною перегородкою обмежено вільний доступ до квартири № НОМЕР_2, яка належить позивачу на праві власності. З метою врегулювання спору відповідачці було надіслано 22 листопада 2018 року вимогу про усунення перешкод в користуванні власністю та запропоновано добровільно усунути такі перешкоди.
Просив суд зобов'язати відповідачку усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом демонтування самовільно зведеної перегородки в загальному коридорі, якою відділено квартири № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, а також приміщення сміттєпроводу від загального коридору; звільнити приміщення загального коридору, в тому числі приміщення сміттєпроводу від особистих речей відповідачки.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 липня 2019 року  в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції зроблений неправомірний висновок щодо того, що позивачем нібито не надано належних та допустимих доказів порушення відповідачем його законних прав та інтересів, оскільки  імперативність вимог ст. 369 ЦК України полягає в тому, що розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється виключно за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
Проте, відповідач одноособово розпорядилась спільним сумісним майном, збудувавши у коридорі перегородку. 
Докази, що підтверджують право власності та право спільної власності на майно позивачем долучені до позову. Докази, що підтверджують місце розташування перегородки долучені до матеріалів справи.
Відповідь відповідачки на вимогу позивача знести незаконну перегородку, якою відповідачкою не заперечується факт зведення перегородки без згоди позивача як власника майна, якому незаконною перегородкою перешкоджається доступ до квартири також знаходиться в матеріалах справи .
Окрім наведених доказів, слід зазначити, що відповідачка не скористався принципом змагальності сторін, не надав суду відзиву з викладеними обґрунтованими запереченнями на позовну заяву, чим фактично підтвердила законність позовних вимог.
Окрім того, позиція третьої особи також мітить джерело доказів, які підтверджуються викладені вище обґрунтування апеляційної скарги.
Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
         Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 жовтня 2019 року справу призначено судді-доповідачу Голуб С.А.
Представник позивача - адвокат Омельчук С.Л. в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу.
Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась. Судові повістки про виклик в судові засідання на 13 листопада 2019 року, 18 грудня 2019 року, а також на 05 лютого 2020 року направлялись на адресу ОСОБА_2, однак були повернуті до суду за закінченням терміну зберігання. Про судове засідання, яке відбулось 05 лютого 2020 року ОСОБА_2 була повідомлена через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України. З врахуванням наведеного, судова колегія вважає ОСОБА_2 належним чином повідомленою про дату, час та місце судового засідання. 
         Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, доходить висновку що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_2 (а.с. 5-6, 7).
22 листопада 2018 року відповідачці було надіслано вимогу про усунення перешкод в користуванні ОСОБА_1 власністю та запропоновано добровільно усунути такі перешкоди (а.с. 8).
14 грудня 2018 року позивачем отримано відповідь на вимогу, в якій відповідачкою вказано, що за спільною згодою та спільні кошти мешканців квартир № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 з письмової згоди правління ОСББ та власників квартир 4-го поверху було встановлено перегородки та броньовані двері, сплачена вартість робіть за проведення електропроводки, енергозберігаючих світильників та датчиків руху. Будь-яких перешкод щодо доступу позивачу до квартири та користування сміттєпроводом не спричинено (а.с.9).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що  позивачем не надано належних та допустимих доказів порушення відповідачкою його законних прав та інтересів, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За вказаних обставин відсутні правові підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю.
         Судова колегія не погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи таке.
Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Згідно з додатком «Б» до ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення», затверджених наказом Держбуду України від 18 травня 2005 року № 80, підсобні приміщення багатоквартирного житлового будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (сходові клітки, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, комори, сміттєзбірні камери, горища, підвали, шахти тощо).
Відповідно до пункту 1.3 рішення Конституційного суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 у справі № 1-2/2004 питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.
Згідно з частиною першою статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною другою статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.
Отже, допоміжні (підсобні) приміщення, якими, зокрема, є сходові клітки, що призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку, не підлягають приватизації, не можуть бути поділені та виділені власнику квартири у багатоквартирному житловому будинку.
Згідно з пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, зі змінами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45, власники квартир зобов'язані використовувати приміщення житлових будинків за призначенням, забезпечувати збереження жилих і підсобних приміщень квартир та технічного обладнання будинків.
Дійсним предметом позову є усунення перешкод у користуванні спільною власністю шляхом знесення цегляної перегородки та демонтажу встановлених у неї дверей.
Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Як вбачається із матеріалів справи, у відповідачки ОСОБА_2 відсутні дозвільні документи на переобладнання та не отримано згоди співвласників багатоквартирного будинку на приєднання сходової клітки до своєї квартири, а тому суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову та усунення існуючих перешкод у користуванні та розпорядженні позивачем приміщенням загального користування шляхом зобов'язання відповідачки привести це приміщення до попереднього стану.
         Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про задоволення позову 
         Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
         Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду з позовом було сплачено судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп., а при зверненні до суду з апеляційною скаргою - 1052 грн. 20 коп., загальною сумою 1762 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у справі.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Дніпровського районного суду Київської області від 17 липня 2019 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Миколи Лебедєва 4/39-а» про усунення перешкод у користуванні власністю задовольнити.
Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користування власністю, шляхом зобов'язання відповідача ОСОБА_2:
- демонтувати (знести) самовільно зведену перегородку в загальному коридорі а 4-му поверсі 3-ї секції багатоквартирного будинку АДРЕСА_1, якою відділено квартири № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, а також приміщення сміттєпроводу від загального коридору;
- звільнити приміщення загального коридору на 4-му поверсі 3-ї секції в багатоквартирному будинку АДРЕСА_1, в тому числі приміщення сміттєпроводу від особистих речей.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір у розмірі 1762 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 06 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: