КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 364/1305/18                                                                                Головуючий у суді І інстанції Ткаченко О.В.
Провадження № 22-ц/824/91/2020                                                            Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
5 лютого 2020 року                                                                     м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ігнатченко Н.В., Голуб С.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на рішення Володарського районного суду Київської області від 9 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про стягнення страхового відшкодування,
 
в с т а н о в и в:
 
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 через представника за довіреністю ОСОБА_2  звернувся до суду з указаним вище позовом, мотивуючи його тим, що 10 січня 2017 року в с. Березна Володарського району Київської області сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автобуса марки «Рута 25», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 , та автомобіля марки «ГАЗ 3110», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 , в результаті якої автомобіль «ГАЗ 3110», який належить позивачу на праві власності, отримав механічні пошкодження.Автобус марки «Рута 25» належить ПАТ «Білоцерківський автобусний парк», за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/4990443 від 12 вересня 2016 року був застрахований у публічному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Країна» (далі - ПАТ «СК «Країна»), а водій ОСОБА_3 на час ДТП перебував з його власником у трудових відносинах. Винним у скоєнні ДТП визнано ОСОБА_3 10 липня 2017 року було зафіксоване письмове звернення представника позивача до відповідача про здійснення виплати страхового відшкодування. У процесі врегулювання зазначеного страхового випадку 13 лютого 2018 року відповідач повідомив про виплату відшкодування на користь позивача лише в розмірі 25 432,04 грн. Однак позивач не погоджується з такою сумою виплати, оскільки згідно наданого відповідачу висновку незалежного експерта-оцінювача від 20 лютого 2017 року, складеного на його замовлення, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «ГАЗ 3110», д.н.з. НОМЕР_2 , становить 61 263,66 грн.
Посилаючись на викладене та з урахуванням уточнених позовних вимог представник ОСОБА_1 просила суд стягнути з ПАТ «СК «Країна» на його користь 30 332,38 страхового відшкодування та понесені судові витрати.
Рішенням Володарського районного суду Київської області від 9 жовтня 2019 року позов задоволено.
Стягнуто з ПАТ «СК «Країна» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 30 332,38 грн та понесені судові витрати в розмірі 4 220,00 грн.
Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, відповідач через представника за довіреністю Панкова Д.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що саме стороною позивача не було виконано вимоги закону, а саме не надано страховій компанії повного пакету документів, передбаченого статтею 35 Закону України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тому відповідач не мав правових підстав для прийняття рішення про виплату або про відмову у виплаті страхового відшкодування, через що неодноразово направляв на адресу позивача листи з пропозицією надати заяву на виплату страхового відшкодування, однак останній замість виконання обов`язків, покладених на нього вказаним вище законом, звернувся до суду з позовом. При цьому підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту скоєння ДТП, якщо шкода заподіяна майну потерпілого. У даному випадку ДТП мала місце 10 січня 2017 року, проте заяву на виплату страхового відшкодування позивачем чи його представником не подано а ні на момент розгляду справи у суді першої інстанції, а ні на момент подання апеляційної скарги. За викладених обставин та зважаючи на те, що з моменту ДТП і по даний час позивачем не було подано заяви про виплату страхового відшкодування та керуючись вимогами статей 35 - 37 Закону № 1961-IV, ПАТ «СК «Країна» не має жодних правових підстав для виплати страхового відшкодування ОСОБА_1 , оскільки у страховика навіть не виникло обов`язку щодо прийняття рішення через неповний пакет документів за страховою справою.
Відзив позивача на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду від 28 грудня 2019 року розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 10 січня 2017 року в с. Березна Володарського району Київської області сталася ДТП за участю автобуса марки «Рута 25», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить на праві власності ПАТ «Білоцерківський автобусний парк», під керуванням водія ОСОБА_3 , та автомобіля марки «ГАЗ 3110», д.н.з. НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_1 , під керуванням водія ОСОБА_4 , в результаті якої пасажир автомобіля марки «ГАЗ 3110» ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження, а сам транспортний засіб - механічні пошкодження.
Постановою старшого слідчого СВ Володарського відділення поліції Сквирського ВП ГУНП в Київській області від 14 лютого 2017 року кримінальне провадження № 12017110160000014 від 10 січня 2017 року було закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України.
Утім, відповідно до постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2017 року, яка набрала законної сили,  ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності y вигляді штрафу.
На момент ДТП автобус марки «Рута 25» за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/4990443 від 12 вересня 2016 року був застрахований його власником у ПАТ «СК «Країна», а страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду заподіяну майну становить 100 000,00 грн.
12 січня 2017 року винуватець ДТП ОСОБА_3 , який перебув з ПАТ «Білоцерківський автобусний парк» у трудових відносинах згідно наказу № 25-к від 21 березня 2014 року, звернувся до відповідача з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду вх. № 22299/17.
За даними висновку (звіту) про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 167/3-17, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_7 13 березня 2017 року на замовлення представника позивача, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «ГАЗ 3110», д.н.з. НОМЕР_2 , становить 61 263,66 грн.
10 липня 2017 року представник позивача за довіреністю ОСОБА_2 звернулась до ПАТ «СК «Країна» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду потерпілої особи вх. № 14108/17 у страховій справі № 43147.
Листом вих. № 9725/17 від 12 жовтня 2017 року у відповідь на усне звернення представника позивача щодо висновку № 167/3-17 від 13 березня 2017 року відповідач повідомив останню про те, що ПАТ «СК «Країна» не може прийняти до уваги зазначений висновок, оскільки його виконано з порушенням вимог Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів.
Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження про визначення матеріального збитку, заподіяного ушкодженням колісного транспортного засобу № 184, складеного судовим експертом Петрушанко В.Ф. 13 вересня 2017 року на замовлення страхової компанії, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «ГАЗ 3110», д.н.з. НОМЕР_2 , від пошкоджень, отриманих внаслідок ДТП становить 26 499,85 грн.
Ухвалою Володарського районного суду Київської області від 10 грудня 2018 року було задоволено клопотання представника позивача та призначено у справі судову автотоварознавчу експертизу для визначення дійсного розміру заподіяної шкоди.
На виконання вказаного судового рішення 18 червня 2019 року судовим експертом Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Струк І.А. складено висновок № 19/13-1/9-СЕ/19, згідно якого вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу марки ««ГАЗ 3110», д.н.з. НОМЕР_2 , 2004 року виготовлення, станом на 10 січня 2017 року може складати 30 332,28 грн.
9 вересня 2019 року представник позивача подала до суду заяву про уточнення (зменшення) позовних вимог, в якій просила суд стягнути з ПАТ «СК «Країна» на користь ОСОБА_1 30 332,28 грн страхового відшкодування.
Ухвалюючи рішення про задоволення уточненого позову, суд першої інстанції виходив з того, що після настання страхового випадку позивач виконав усі вимоги та умови, передбачені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування, а невиплата відповідачем такого відшкодування у встановленому розмірі суперечить чинному законодавству та порушує права потерпілої сторони ДТП.
Однак із таким висновком повністю погодитися не можна.
Згідно із статтями 55, 124 Конституції України та статтею 4 ЦПК України кожна особамає право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 4, 5, 19 ЦПК України і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право або право особи в інтересах якої вона звертається до суду порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.
На час розгляду справи в суді першої інстанції уже були внесені зміни до статті 124 Конституції України та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.
Тобто, з набранням чинності змін до Конституції України від 2 червня 2016 року, можливість звернення до суду пов`язується з дотриманням позивачем досудового порядку врегулювання спору, якщо такий порядок визначений законом як обов`язковий.
Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).
Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).
До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).
Закон № 1961-IV регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1).
За вимогами статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).
Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
У Законі № 1961-IV детально регламентовано дії водія транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, тобто як потерпілого, так і страховика.
У пункті 33.1.4 статті 33 Закону № 1961-IV передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.
Крім того, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35).
Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.
Відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: 
- навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону;
- неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
При цьому зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає.
Із аналізу наведених норм спеціального Закону № 1961-IV можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 Закону № 1961-IV, їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.
Тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.
Разом з тим у Законі № 1961-IV прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.
Тому у контексті вказаних обставин справи можна зробити висновок, що у Законі № 1961-IV не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.
У будь-якому разі строк звернення обмежується щодо стягнення майнової шкоди річним строком.
Інших обмежень щодо порядку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування норми Закону № 1961-IV не містять.
У разі звернення із заявою безпосередньо до суду, страховик з цього моменту має діяти відповідно до статті 36 Закону № 1961-IV, та не позбавлений можливості, у разі відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування.
Саме такий висновок про правильне застосування норм права висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19), який суди мають враховувати в силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при вирішенні подібних правовідносин.
Крім того, виходячи з телеологічного (цільового), логічного й системного тлумачення положень статей 402-403 ЦПК України, статей 13, 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», якими визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду мають перевагу над висновками колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Встановлено, що відповідач в суді першої інстанції повністю заперечував проти пред`явленого до нього позову про стягнення страхового відшкодування, у тому числі з тих підстав, що за таким відшкодуванням представник позивача звернулася безпосередньо до суду з порушенням річного строку.
Колегія суддів погоджується з позицією відповідача щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про примусове стягнення встановленого розміру майнової шкоди, завданої позивачу, адже як свідчать матеріали справи ОСОБА_1 або його представник за довіреністю ОСОБА_2 не зверталися до страховика завдавача шкоди із заявою про виплату страхового відшкодування в досудовому порядку та незважаючи на те, що між сторонами існував спір щодо розміру такої шкоди, даний позов було пред`явлено до суду лише в кінці жовтня 2018 року, тоді як ДТП сталося 10 січня 2017 року.
Із матеріалів справи також вбачається, що за результатом розгляду повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду потерпілої особивідповідач двічі, а саме 2 листопада 2017 року та 13 лютого 2018 року, письмово повідомляв представника позивача про можливість отримання страхового відшкодування за умови подання заяви про виплату страхового відшкодування, проте зазначена заява так і не була подана до страхової справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі№ 465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19) зазначено, що у системному зв`язку зі статтею 36 вимоги підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону 1961-IV щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації, а саме: не звертався ані до страховика ані до суду у встановлений однорічний строк.
У даному випадку потерпіла особа поза межами річного строку подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.
При цьому колегія суддів враховує, що річний строк для звернення до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування чи до суду з таким позовом є присічним, відтак поновленню або перериванню не підлягає.
Отже, враховуючи, що страховий випадок (ДТП) стався 10 січня 2017 року, а зазначений позов до суду подано 29 жовтня 2018 року, тобто із пропуском встановленого законом річного строку, то у відповідача не виник обов`язок перед позивачем зі сплати страхового відшкодування і в суду першої інстанції не було підстав ухвалювати рішення про задоволення уточнених (зменшених) позовних вимог.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
У зв`язку з цим, суд повинен був неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі, втім зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що розглядаючи вказаний позов, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ПАТ «СК «Країна» про стягнення страхового відшкодування.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
На підставі викладеного та у відповідності до вимог статті 382 ЦПК України з позивача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем у межах даної справи, а саме 1 057,20 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» задовольнити.
Рішення Володарського районного суду Київської області від 9 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про стягнення страхового відшкодування відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» 1 057,20 грн (одну тисячу п'ятдесят сім гривень двадцять копійок) сплаченого судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді:                                                                                                              Н.В. Ігнатченко

                                                                                                                         С.А. Голуб 

                                                                                                                         Д.О. Таргоній