Постанова
Іменем України
05 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 440/1376/13-ц
провадження № 61-38255св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи: Золочівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації Львівської області, Буська державна нотаріальна контора Львівської області, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Буського районного управління юстиції Львівської області, як органу на який покладено функції реєстрації речових прав на нерухомість у Буському районі Львівської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_4 , на постанову Апеляційного суду Львівської області від 02 травня 2018 року у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф., Приколоти Т. І.,
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Золочівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації Львівської області (далі - Золочівське МБТІ Львівської області), про визнання договору дарування житлового будинку удаваним, застосувавши до цього договору правила, які регулюють договір купівлі-продажу нерухомого майна відповідно до ЦК УРСР; визнання права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на спірний житловий будинок; визнання недійсним договору дарування цього будинку від 07 квітня 2014 року; витребування спірного житлового будинку із чужого незаконного володіння; скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на цей житловий будинок.
У листопаді 2014 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , звернувся до суду із заявою про зміну предмета позову.
Позов з урахуванням вказаної заяви мотивовано тим, що під час перебування у шлюбі із ОСОБА_2 ними було придбано у ОСОБА_5 житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 . Кошти за вказаний будинок позивач сплачував частково, а саме: 1 000,00 доларів США до укладення правочину та 
3 750,00 доларів США після укладення правочину. Вважав, що вказане майно було спільною сумісною власністю, яке підлягало розподілу між ними під час розірвання шлюбу. Проте, після розірвання шлюбу, йому стало відомо, що 
29 грудня 2003 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено не договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку, а договір дарування цього будинку. Вважав, що оскільки не було безоплатної передачі майна, тому спірний договір є удаваним.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд: визнати договір дарування від 29 грудня 2003 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , удаваним, застосувавши до цього договору правила, які регулюють договір купівлі-продажу нерухомого майна відповідно до 
ЦК УРСР; визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та 
ОСОБА_2 на житловий будинок, розташований по 
АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір дарування житлового будинку, розташованого за вказаною адресою 
від 07 квітня 2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та 
ОСОБА_3 ; витребувати з чужого незаконного володіння цей житловий будинок; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на житловий будинок, розташований за адресою: 
АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 19 вересня 
2013 року залучено до участі у цій справі третьою особою Буську державну нотаріальну контору.
Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 20 листопада 
2014 року залучено до участі у цій справі співвідповідачем ОСОБА_3 та третьою особою відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Буського районного управління юстиції Львівської області, як органу, на який покладено функції реєстрації речових прав на нерухомість у Буському районі Львівської області.
Рішенням Буського районного суду Львівської області від 06 липня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено та судом не здобуто належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування з метою приховання ними іншої угоди, у зв`язку із чим можна було б визнати цей договір удаваним.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду Львівської області від 02 травня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , задоволено частково. Рішення Буського районного суду Львівської області від 06 липня 
2017 року скасовано та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено з інших підстав.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції вирішуючи спір щодо визнання договору дарування, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , удаваним не залучив до участі у справі відповідачем ОСОБА_6 (його правонаступника), як сторону цього договору.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову суду апеляційної інстанції та задовольнити позов.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції до спірних правовідносин застосував норми ЦК України та СК України, які не могли бути застосовані, оскільки набрали чинності пізніше, ніж виникли самі спірні правовідносини між сторонами у справі.
Крім того, заявник посилався на те, що залучення ОСОБА_5 до участі у цій справі є неможливим, оскільки він помер, про що суду апеляційної інстанції було відомо. При цьому, відмовляючи у задоволенні позову з тих підстав, що його не було залучено до участі у цій справі, судом апеляційної інстанції не було перевірено чи є у нього правонаступники, які прийняли спадщину, та відповідно чи є взагалі особи, яких можна було б залучити до участі у справі.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 05 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано з Буського районного суду Львівської області зазначену цивільну справу.
У вересні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Золочівське МБТІ Львівської області, Буська державна нотаріальна контора Львівської області, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Буського районного управління юстиції Львівської області, про визнання договору дарування житлового будинку удаваним призначено до розгляду.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У серпні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ОСОБА_2 , посилалася на те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції прийнята на основі повного та всебічного розгляду всіх обставин й дослідження матеріалів цивільної справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування постанови суду апеляційної інстанції відсутні.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
29 березня 2003 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_2 прийняла у дар житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_2 . Цей договір було посвідчено державним нотаріусом Буського державного нотаріального округу Дячик А. В. 29 грудня 2003 року за реєстровим № 3484, що підтверджується копією договору 
(а. с. 36).
07 квітня 2014 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладеного договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар житловий будинок, розташований по АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору 
(а. с. 79-80).
Відповідно до копії нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_5 , ним у 2003 році було продано ОСОБА_2 спірний житловий будинок, кошти за який він отримував від ОСОБА_1 в сумі 1 000,00 доларів США у місячний строк до посвідчення договору державним нотаріусом та 
3 750,00 доларів США після посвідчення договору (а. с. 86).
2.     Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ОСОБА_1 , подана представником - ОСОБА_4 , задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана ухвала апеляційного суду ухвалена з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з положеннями частин першої та другої статті 11 ЦПК України 
2004 року (у редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до статті 30 ЦПК України 2004 року, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України 
2004 року).
Статтею 119 ЦПК України 2004 року передбачено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (частини перша, друга, четверта статті 51 ЦПК України).
Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення; 3) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині; 4) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково; 5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; 6) скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції; 7) скасувати ухвалу про відкриття провадження у справі і прийняти постанову про направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; 8) у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-7 частини першої цієї статті.
Під час апеляційного розгляду встановлено, що на час пред`явлення цього позову ОСОБА_5 , який був стороною оскаржуваного договору, помер. Позивач у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв. Правонаступники ОСОБА_5 , як співвідповідачі, не залучалися до участі у цій справі.
Апеляційний суд в силу своїх процесуальних повноважень, визначених статтями 367, 374 ЦПК України, не має права на залучення на стадії апеляційного розгляду до участі у справі інших осіб, як і повноважень на скасування рішення суду з направленням справи на новий судовий розгляд. Ці недоліки не можуть бути усунені при розгляді справи апеляційним судом, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції в цій справі дійшов обґрунтованого висновку про скасування рішення місцевого суду, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про пред`явлення його до неналежного відповідача, а тому доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не перевірив коло правонаступників ОСОБА_5 та не вирішив питання щодо їх залучення до участі у цій справі є помилковими та такими, що спростовуються вищенаведеними нормами права.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України»).
Оскільки апеляційний суд не допустив порушень вимог законодавства, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для скасування його рішення. При цьому Верховним Судом взято до уваги, що ОСОБА_1 не позбавлений можливості захистити свої права шляхом пред`явлення позову до належного відповідача.
Згідно частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.
Постанову Апеляційного суду Львівської області від 02 травня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. М. Осіян
 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
 
С. Ф. Хопта
 
В. В. Шипович