Ухвала
іменем України 
21 лютого 2020 року
м. Київ
Справа № 564/406/17 
Провадження № 51-821 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого –        ОСОБА_1 , 
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 28 січня 2019 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року щодо засудженого ОСОБА_5 ,
в с т а н о в и в:
Вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 28 січня 2019  року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , відповідно до ст. 89 КК України раніше не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.
Судом вирішено питання щодо цивільного позову потерпілої та речових доказів у справі.
Постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування моральної шкоди 250000 грн; на користь держави 3300,70 грн процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експертів, та 2500 грн судового збору за подання позовної заяви.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишено без змін.
Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень,  ОСОБА_5 7  липня 2016 року близько 12 год. 50 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «Mersedes-Benz 811D» д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю 35 км/год. по вул. Заріччя в м. Костопіль Рівненської області в напрямку об`їзної автодороги м. Костопіль, у порушення п. п. 12.1, 12.3 та 2.9 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою КМУ від 10 жовтня 2001  року № 1306, проявив неуважність, не вибрав безпечної швидкості руху, невірно та невчасно відреагував на зміну дорожньої обстановки, яка виразилась у перебуванні на проїзній частині пішохода ОСОБА_7 , котрий рухався у попутному напрямку з велосипедом в руках по ходу руху автомобіля ОСОБА_5 , не вжив всіх необхідних заходів для зменшення швидкості і зупинки транспортного засобу, та здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_7 , виїхавши за межі проїзної частини вулиці Заріччя з правої сторони по ходу свого руху, зупинившись на тротуарі.
У результаті ДТП ОСОБА_7 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер в Костопільській ЦРЛ.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить змінити судові рішення щодо засудженого ОСОБА_5 , застосувати положення норм ст. ст. 75, 76 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням. 
Так, на думку захисника суди першої та апеляційної інстанцій, даючи правову оцінку обставинам кримінального провадження щодо особи обвинуваченого ОСОБА_5 , не врахували належно стан здоров`я, статус його як інваліда другої групи і тієї обставини, що його захворювання (ішемічна хвороба серця, порушення ритму серцю, гіпертонічна хвороба) внесено до Переліку захворювань, які є підставою для надання в суди матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання. Окрім зазначеного вказує, що суди не врахували і на дали належної оцінки висновку органу пробації, згідно з яким ОСОБА_5 має середній рівень ризику небезпеки для суспільства, а тому можливе його виправлення без позбавлення волі на певний строк. При цьому захисник ОСОБА_4 вважає, що судами не враховано позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 про помилковість судової практики про «подвійне» врахування стану алкогольного сп`яніння засудженого як в об`єктивній стороні злочину, так і обставиною, яка обтяжує відповідальність.
Захисник також вказує, що в оскаржених рішеннях обох судів не врахована позиція Великої Палати Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц про те, що в частині відшкодування шкоди з винної особи в ДТП необхідно врахувати відповідальність страхової компанії згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а в оспорюваних рішеннях судів, хоч страхова компанія й була притягнута до участі як співвідповідач, однак жодного рішення щодо неї в резолютивних частинах вироку та ухвали немає. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів касаційного суду не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі. 
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення  ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та кваліфікація дій засудженого у касаційній скарзі не оспорюються та не заперечуються. 
Захисник ОСОБА_4 порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Загальні засади призначення покарання, визначені ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
ПризначаючиОСОБА_5 вид та міру покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення за його видом (категорією), яке згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який на обліку в лікарів нарколога і психіатра не перебуває, є інвалідом другої групи внаслідок захворювання серцево-судинної системи, обставину, що пом`якшує покарання, – часткове добровільне відшкодування завданої шкоди шляхом оплати витрат на поховання, обставину, що обтяжує покарання, – вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, та думку потерпілої ОСОБА_6 . 
Окрім зазначеного, суд першої інстанції наголосив на тому, що під час тривалого судового розгляду ОСОБА_5 жодного разу не висловив щирого каяття у вчиненому, не просив вибачення у потерпілої, а навпаки під час її допиту поводився та висловлювався у її адресу агресивно. Також у діях ОСОБА_5 не вбачається активного сприяння у розкритті злочину чи надання медичної або іншої допомоги потерпілому (у розумінні ст. 46 КК України) безпосередньо після вчинення злочину. Також суд врахував й те, що згідно з довідкою-характеристикою, виданою 5 серпня 2016 року Костопільським ВП ГУНП в Рівненській області, ОСОБА_5 протягом року двічі притягався до адміністративної відповідальності за ст. 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Протягом трьох останніх років до Костопільського відділу поліції на ОСОБА_5 надійшло п`ять звернень громадян щодо вчинення ним протиправних дій; за місцем проживання характеризується посередньо; раніше притягувався до кримінальної відповідальності за скоєння умисного легкого тілесного ушкодження особі (разом з тим на підставі ст. 89 КК України вважається таким, що раніше не судимий).
Врахував також досудову доповідь щодо обвинуваченого,відповідно до якої ОСОБА_8 має середній рівень ризику небезпеки для суспільства, а тому можливе його виправлення без позбавлення волі на певний строк. При цьому суд зважив на те, що обвинувачений вчинив хоч і необережний, однак тяжкий злочин, наслідком якого стала смерть людини.
Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виправлення ОСОБА_5 можливе виключно в умовах ізоляції його від суспільства, та призначив покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі та додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Встановлені ж судом обставина, яка пом`якшує покарання, – часткове відшкодування завданих збитків, та інші дані про особу ОСОБА_5 у своїй сукупності є недостатніми для застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України.
На думку колегії суддів, суд апеляційної інстанції, враховуючи вищенаведені обставини та спростовуючи доводи апеляційної скарги з посиланням на постанову Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», обґрунтовано погодився з рішенням місцевого суду і зазначив, що вид та розмір призначеного покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України і не може вважати надто суворим чи несправедливим, зважаючи, що було позбавлено життя людину.
Крім того, суд апеляційної інстанції правильно вказав на відсутність щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину з боку обвинуваченого, як обставин, що пом`якшують його покарання, оскільки ОСОБА_5 під час досудового розслідування намагався уникнути відповідальності, посилаючись на порушення ПДР України потерпілим, а в суді свою провину у вчиненні злочину визнав частково.
Також колегія суддів зауважила, що ОСОБА_5 , керуючи автомобілем у населеному пункті в стані алкогольного сп`яніння, грубо порушив Правила дорожнього руху, що призвело до смерті потерпілого, чим проявив байдуже ставлення до життя, здоров`я та безпеки людини, що згідно з Конституцією України є найвищими цінностями. А звільнення особи від реального відбування покарання за встановлених обставин не зможе забезпечити реалізацію цілей покарання та негативно вплине на сприйняття суспільством необхідності дотримуватися Правил дорожнього руху та запобігання вчиненню нових злочинів іншими водіями.
Доводи ж касаційної скарги захисника ОСОБА_4 про те, що суди не врахували стан здоров`я ОСОБА_5 , який є інвалідом другої групи і тієї обставини, що його захворювання знаходяться в Переліку захворювань, які є підставою для надання в суди матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання, колегія суддів вважає їх неспроможними з огляду на таке.
За змістом ч. 2 ст. 84 КК України, особу може бути звільнено від покарання або від подальшого його відбування, однак вже після вчинення злочину або постановлення вироку. При вирішенні цього питання суд враховує тяжкість вчиненого злочину, характер захворювання, особу засудженого та інші обставини справи.
Підстави та порядок звільнення від відбування покарання за хворобою регламентуються ст. ст. 152, 154 Кримінально-виконавчого кодексу України. 
Крім того, згідно з п. 6 ч. 1 ст. 537 КПК України звільнення від покарання за хворобою є питанням, яке вирішується судом під час виконання вироків, а відтак не є підставою для зміни судових рішень та застосування до засудженого вимог ст. 75 КК України. 
Також колегія суддів касаційної інстанції не погоджується з доводами захисника щодо неврахування судами обох інстанцій позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17. 
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду у вказаному кримінальному провадженні, керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, тобто порушення п.п. «а» п. 2.9 Правил дорожнього руху України не є елементом об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст. 286 КК України, адже саме по собі не призводить до суспільно небезпечних наслідків, передбачених у цій статті. 
Вказівка у вироку на порушення водієм транспортного засобу пп. «а» п. 2.9 ПДР лише деталізує, уточнює, конкретизує правопорушення, його суспільну небезпечність, стан суб`єкта злочину, передбаченого ст. 286 КК України, але жодним чином не впливає на кваліфікацію (не є кваліфікуючою ознакою) цього злочину.
Окрім зазначених доводів захисника, колегія суддів також вважає неспроможними і його доводи щодо цивільного позову. 
Суд апеляційної інстанції надав мотивовану відповідь захиснику з цього питання, з посиланням на норми ст. ст. 1167, 1187, 1194 Цивільного кодексу України, Закону України «Про страхування», Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності» та постанову Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». 
Так, апеляційним судом зазначено, що до страховика СК «Аско-Медсервіс», яка була залучена судом в якості цивільного співвідповідача за цивільним позовом потерпілої ОСОБА_6 до обвинуваченого ОСОБА_5 , ніхто із заявою про виплату страхового відшкодування не звертався, не надавалися будь-які документи, які б підтверджували ДТП та розмір спричиненої шкоди. Відповідно, рішення суду першої інстанції, який вирішив стягнути 250000 грн. моральної шкоди з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_6 , вважає законним та обґрунтованим, з чим також погоджується і колегія суддів касаційної інстанції.
У зв`язку з тим, що згідно із ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій правильно виходили із заявлених потерпілим позовних вимог.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що засуджений не позбавлений можливості захищати свої права щодо застрахованої цивільно-правової відповідальності у спосіб, визначений у ЦК України.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів не має підстав вважати рішення судів першої та апеляційної інстанцій такими, що суперечать нормам процесуального права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення.
Крім того, на переконання колегії суддів касаційного суду, призначене ОСОБА_5 покарання не може вважатися явно несправедливим через його суворість, а підстав для застосування щодо засудженого положень ст.  75 КК України, про що зазначає захисник у касаційній скарзі, не вбачається. 
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст.  428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника необхідно відмовити. 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
 
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 28 січня 2019 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                                                ОСОБА_3