П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  120/2303/19-а 
Головуючий у 1-й інстанції: Томчук А.В.  
          Суддя-доповідач:  Сторчак В. Ю. 

14 січня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Сторчака В. Ю. 
суддів:  Граб Л.С.  Іваненко Т.В. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Вінницької міської ради на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вінницької міської ради про  визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Вінницької міської ради про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у травні 2019 звернувся до Вінницької міської ради із заявою у порядку ст.118 Земельного кодексу України про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуального гаража у розмірі не більше 0,01 га. Рішенням від 27.06.2019 №1848 відповідач відмовив ОСОБА_1 у задоволенні його заяви з підстав невідповідності намірів вимогам містобудівної документації (ділянка розташована в зоні змішаної багатоповерхової житлової та громадської забудови в умовах охорони історико-культурної спадщини, в якій не передбачено розміщення індивідуальних наземних гаражів (капітальних)). Не погоджуючись з вказаною відмовою, зокрема її мотивами, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову Вінницької міської ради у наданні дозволу ОСОБА_1 на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки (розташованої на території міста Вінниці за адресою АДРЕСА_1 ) у власність для будівництва індивідуального гаража у розмірі не більше 0,01 га. Зобов`язано Вінницьку міську раду повторно розглянути клопотання від 30.05.2019 року ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуального гаража орієнтованою площею 0,01 гектари на території Вінницької міської ради, з врахуванням висновків викладених у мотивувальній частині рішення суду.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позову з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Зокрема, поміж іншого апелянт зазначає, що позивачем вказано на місце розташування тимчасової споруди в зоні дії Ж-4і, яка не передбачає можливості виділення земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва індивідуальних гаражів.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог ст. 311 КАС України.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що в травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницької ради з заявою про передання йому у власність земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 для будівництва індивідуального гаража у розмірі не більше 0,01 га та відповідно просив надати дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки зазначеної у графічному зображенні із публічної кадастрової карти України. В якості додатків до заяви надав графічне зображення публічної кадастрової карти України із зазначенням бажаного місця розташування земельної ділянки на 1 арк., копію паспорта та ідентифікаційного коду.
Рішенням 42 сесії 7 скликання Вінницької міської ради від 27.06.2019 №1848, зокрема п.3 відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 у власність для будівництва індивідуальних гаражів, у зв`язку з невідповідністю намірів вимогам містобудівної документації (ділянка розміщена в зоні змішаної багатоповерхової житлової та громадської забудови в умовах охорони історико-культурної спадщини, в якій не передбачено розміщення індивідуальних наземних гаражів (капітальних)).
Не погоджуючись з вказаною відмовою та її мотивами, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновків про відсутність доказів, які б свідчили про неможливість суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення з урахуванням позиції суду. Водночас, судом не встановлено, що для прийняття рішення виконано всі умови, визначені законом, а саме, що уповноваженим органом здійснено перевірку відповідності місця розташування бажаного замовником об`єкту вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Зокрема, відповідачем позначено місце розташування бажаної позивачем земельної ділянки та вказано, що ділянка розміщена в зоні змішаної багатоповерхової житлової та громадської забудови в умовах охорони історико-культурної спадщини та в зоні земель історико-культурного призначення. Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що висловлена позиція відповідача стосується земельної ділянки розташованої в зоні змішаної багатоповерхової житлової та громадської забудови (позначена помаранчевим кольором у витязі з плану зонування (Ж-4і) та на яку вказує чорна стрілка (а.с.48)). Проте, земельна ділянка бажана позивачем має місце розташування відмінне від тієї, на якій наголошує відповідач та позначена на витязі сірим кольором в квадраті "М".
Таким чином, за результатом розгляду справи, суд дійшов висновку, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, є зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання від 30.05.2019 року ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуального гаража орієнтованою площею 0,01 гектари на території Вінницької міської ради, з врахуванням висновків викладених у мотивувальній частині рішення суду.
Даючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції та спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції враховує наступне.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 12 Земельного Кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.
Статтею 40 Земельного Кодексу України передбачено, що громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 116 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
У статті 121 Земельного Кодексу України передбачено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Зокрема, для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений статтею 118 Земельного Кодексу України.
Згідно з ч. 6 ст. 118 Земельного Кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Відповідно до ч. 7 ст. 118 Земельного Кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Згідно з ч. 1 ст. 122 Земельного Кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України від 21.05.1997 року № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Повноваження відповідних органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені статтями 118, 122, 123 Земельного кодексу України, статтями 26, 33, 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".
Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" питання з приводу земельних відносин вирішується виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.
Відповідно до ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.
Таким чином, питання щодо передачі земельних ділянок у власність є виключними повноваженнями міської ради, що реалізовується шляхом розгляду на пленарних засіданнях міської ради, за результатами яких приймаються рішення.
Як вбачається з матеріалів справи, спірні відносини між сторонами виникли з приводу того, що позивачу відмовлено в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою у зв`язку з невідповідністю намірів вимогам містобудівної документації (ділянка розміщена в зоні змішаної багатоповерхової житлової та громадської забудови в умовах охорони історико-культурної спадщини, в якій не передбачено розміщення індивідуальних наземних гаражів (капітальних)).
В даному випадку, колегія суддів вважає за необхідне врахувати наступне.
Згідно ст.9 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" нормативне регулювання планування та забудови територій здійснюється шляхом прийняття нормативно-правових актів, правил, державних та галузевих будівельних норм, національних (державних) стандартів, кодексів усталеної практики, тому дотримання відповідних вимог будівельних норм та правил під час планування та розподілу території є обов`язковим.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.17 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів. Детальний план території - містобудівна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території. План зонування території - містобудівна документація, що визначає умови та обмеження використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.
Статтею 18 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" визначено, що план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.
Як встановлено п.7.44 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», гаражі та автостоянки індивідуальних автомобілів слід розміщувати, в основному, на периферії житлових районів і міжмагістральних територіях або у їхніх межах на ділянках, віддалених від місць, призначених для ігор дітей і відпочинку населення.
Відповідно до Генерального плану міста Вінниці, затвердженого рішенням Вінницької міської ради від 01 лютого 2013 року № 1140, вбачається, що позивач бажає отримати земельну ділянку для будівництва індивідуального гаража у дворі житлового будинку, яка знаходиться у зоні Ж-4і. Разом з тим, відповідно до опису умовних позначок на генеральному плані колегією суддів встановлено, що зона Ж-4І - це зона зміщаної багатоповерхової житлової забудови та громадської забудови в умовах охорони історико-культурної спадщин. Тобто, в даному випадку, інший вид забудови, як не багатоповерхова житлова забудова чи то громадська забудова - заборонена.
Колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції відносно того, що земельна ділянка бажана позивачем має місце розташування відмінне від тієї, на якій наголошує відповідач. Зокрема, суд в оскаржуваному рішенні, вказавши на умовні позначки із витягу з плану зонування міста із зазначенням планувальних обмежень на використання території М 1:2000 за адресою вул. Академіка Янгеля, 63, затвердженого рішенням Вінницької міської ради від 01.02.2013 року за № 1140, прийшов до висновку, що висловлена позиція відповідача стосується земельної ділянки розташованої в зоні змішаної багатоповерхової житлової та громадської забудови (позначена помаранчевим кольором у витязі з плану зонування (Ж-4і) та на яку вказує чорна стрілка (а. с. 48). Проте, земельна ділянка бажана позивачем має місце розташування відмінне від тієї, на якій наголошує відповідач та позначена на витязі сірим кольором в квадраті «М»».
Враховуючи вищезазначене, колегія судів вважає, що судом першої інстанції не було належним чином досліджено матеріали справи, зокрема додані до відзиву відповідача на позовну заяву документи, з яких вбачається, що позначками в квадраті «М» позначені тимчасові металеві споруди, які розташовані на земельній ділянці в зоні дії зони Ж-4І. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок, що на витязі сірим кольором в квадраті «М» позначено іншу зону відмінну від зони Ж -4 І.
Підсумовуючи вищевикладене, матеріалами справи підтверджено, що позивачем вказано на місце розтащовування тимчасової споруди в зоні дії зони Ж-4і, яка не передбачає можливості виділення земельної ділянки із цільовим призначенням для будівництва індивідуальних гаражів, а тому колегія суддів приходить до висновку про правомірність відмови Вінницької міської ради у наданні дозволу ОСОБА_1 на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки (розташованої на території міста Вінниці за адресою АДРЕСА_1 ) у власність для будівництва індивідуального гаража.
Разом з тим, як зазначив апелянт в апеляційній скарзі, позивач не позбавлений права повторно звернутися із відповідним клопотанням до Вінницької міської ради задля набуття права на іншу земельну ділянку комунальної форми власності для будівництва індивідуальних гаражів, у порядку визначеному статтями 116, 118 Земельного кодексу України.
За результатом апеляційного розгляду справи колегія суддів приходить до висновку, що у спірних правовідносинах між сторонами, суд першої інстанції невірно надав оцінку обставинам справи та не дослідив в повній мірі надані сторонами докази, а тому прийшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог позивача. В свою чергу дії Вінницької міської ради у спірних правовідносинах з позивачем, відповідали критеріям, визначним ч.2 ст. 2 КАС України.                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                 
Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, суд під час розгляду справи повинен об`єктивно та всебічно дослідити всі обставини справи в їх сукупності, встановити дійсні факти, які мають значення для справи.
Підсумовуючи вказане апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції не дослідив належним чином та об 'єктивно дійсні обставини справи, не врахував вимоги законодавства та дійшов необгрунтованого, помилкового висновку щодо часткового задоволення позовних вимог позивача.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, а судом першої інстанції при вирішенні справи порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому, керуючись статтею 315 КАС України, таке рішення суду підлягає скасуванню.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Вінницької міської ради задовольнити.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2019 року скасувати.
Ухвалити нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуючий	 	 	Сторчак В. Ю.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Граб Л.С.    Іваненко Т.В.