ПОСТАНОВА 
Іменем України

17 січня 2020 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 385/945/19
провадження № 22-ц/4809/284/20 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати  у цивільних справах:  Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Мурашка С.І.,
учасники справи:  
позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області (суддя Панасюк І. В.) від 29 жовтня 2019 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 30 червня 2011 року в сумі 27079,52 грн, з яких: 665,49 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту, 20898,34 грн – пеня за прострочене зобов`язання, 3750,00 грн – пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн, 500,00 грн – штраф (фіксована частина), 1265,69 грн – штраф (процентна складова).
Позовні вимоги мотивовано тим, що між банком та відповідачкою укладено кредитний договір шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. На виконання умов договору позивач надав відповідачці кредит у розмірі 500,00 грн. у вигляді кредитного ліміту на картковий рахунок. Банк свої зобов`язання виконав у повному обсязі, однак, позичальниця належним чином не виконує свої зобов`язання за договором, в результаті чого станом на 06 червня 2019 року виникла заборгованість в загальній сумі 27079,52грн.
Короткий зміст рішення суду
Заочним рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 29 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено повністю.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог так, як надані позивачем докази не дають підстав вважати, що сторони у належній формі уклали кредитний договір, дійшовши згоди з усіх його істотних умов. 
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги, а також зміст відзиву 
АТ КБ «ПриватБанк» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 29 жовтня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що висновки суду не відповідають обставинам справи, суд порушив норми матеріального та процесуального права. Суд не врахував, що між сторонами по справі укладено кредитний договір шляхом приєднання ОСОБА_1 до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку та Тарифів банку, що відповідає нормам ст. 634, ст. 1048 ЦК України. Укладений договір є оплатним, що передбачає сплату позичальником процентів за користування кредитом у межах строку кредитування. Відповідачка не оспорювала факт укладення договору, наданий банком розрахунок заборгованості не спростувала.
Правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідачка не скористався.
Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини
Відповідно до нової редакції статуту АТ КБ «ПриватБанк», затвердженого наказом Міністерства фінансів України (рішення єдиного акціонера) від 21 травня 2018 року № 519, змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»; АТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником всіх прав та зобов`язань ПАТ КБ «ПриватБанк», яке, у свою чергу, є правонаступником прав та обов`язків ЗАТ КБ «ПриватБанк».
30 червня 2011 року ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» з анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.
На підставі вказаної анкети-заяви банк оформив платіжну карту та надав ОСОБА_1 кредит в сумі 500.00 грн, шляхом встановлення кредитного ліміту.
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія судів апеляційного суду виходить з такого.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
Згідно з приписами ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).
Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України (в редакції, яка діяла на час укладення договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінюються сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
Відповідно до п. 3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України).
У зв`язку з цим колегія суддів наголошує, що у справах про відповідальність боржника за невиконання зобов`язання, зокрема грошового, саме позивач зобов`язаний довести наявність невиконаного зобов`язання, підстави його виникнення та розмір.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на анкету-заяву ОСОБА_1 від 30 червня 2011 року (с. 8) про приєднання ним до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (с. 9), Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (с. 10 - 24), розрахунок заборгованості (с. 5 – 7), які подані ним до суду першої інстанції разом з позовною заявою.

Колегія суддів погоджується з оцінкою наявних в матеріалах справи доказів, здійсненою судом першої інстанції. Суд обґрунтовано не взяв до уваги надану позивачем видрук витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку із сайту банку(http:privatbank.ua/terms/), оскільки інформація, що в ній зазначена, повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони зобов`язання (банку), яка може вносити і вносить на власний розсуд будь-які зміни в Умови та Правила.
Правильним є висновок суду першої інстанції, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
Водночас, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідачку було ознайомлено саме з тими Тарифами, а також Умовами і Правилами надання банківських послуг позивачем, які були чинними саме на момент підписання позичальником заяви - приєднання, а також з подальшими їх змінами. Так, не доведено, що станом на 30 червня 2011 року вказані документи містили умови, зокрема, щодо сплати позичальником неустойки (пені, штрафів) у зазначених Банком порядку і розмірах. Разом з тим, підписана позичальником заява-приєднання не містить умов про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання, розмір процентної ставки за користування наданими банком коштами.
Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин правил ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим банком, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил у тій редакції, яка є найбільш сприятливою для задоволення позову.
До того ж, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 30 червня 2011 року шляхом підписання заяви-анкети.
При вирішенні спору суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми, які до них застосовуються, а також врахував висновок Великої Палати Верховного Суду, який викладений у постанові від 03 липня 2019 року по справі ЄУН 342/180/17. Так, суд касаційної інстанції зазначив, зокрема, що споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Апеляційний суд враховує, що хоч відповідачка і не заперечувала проти позову, але й не визнала обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, як не визнала і самі вимоги (розгляд справи відбувався заочно), що не звільняє позивача від обов`язку доказування, а з урахуванням недопустимості застосування при доказуванні припущення (ч. 6 ст. 81 ЦПК України), зобов`язує його надати суду належні, допустимі, достатні й достовірні докази існування обставин, на які він посилається в позовній заяві.

Отже, обов`язок доведення існування невиконаного зобов`язання покладається на кредитора (позивача).
Мотивуючи свою вимогу про стягнення простроченої заборгованості, позивач посилався на доданий ним до позовної заяви розрахунок заборгованості за договором, який виконаний представником позивача. 
Інших доказів позивач до суду першої інстанції не надав, в судове засідання не з`явився, просив розглянути справу у відсутність його представника.
Згідно з положеннями ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).
Відповідно до норм частин 1 – 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.  Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо – безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (чинного на час виникнення спірних правовідносин), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналогічну за змістом норму містить п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, яке діє на час ухвалення судом рішення. 
Отже, належним та допустимим первинним доказом проведення операцій з коштами на рахунку можуть являтися: виписки з особового рахунку клієнта банку, касові документи, документальні розпорядження розпорядника коштів про їх перерахування.
Натомість виконаний банком розрахунок заборгованості являється результатом аналітичної (інтелектуальної) діяльності, який має ґрунтуватися на основі регістрів аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом кожного операційного дня, підтверджених первинними документами.
Таким чином, розрахунок кредитної заборгованості має бути підтверджений і оцінений з огляду на первинні документи, які фіксують рух коштів на рахунку, та умовами договору.
Однак, всупереч вимогам ч. 2 ст. 83 ЦПК України, позивач не подав первинні документи (виписки по рахунку) до суду разом з позовною заявою. 
Являючись абсолютно впевненим у доведеності обставин, якими обґрунтовані позовні вимоги, та достатності поданих доказів, позивач не направив свого представника в суд першої інстанції. Натомість подав клопотання про розгляд справи без виклику сторін та за відсутності його представника (с. 32) чим позбавив себе можливості подати суду додаткові докази.
Тим самим позивач позбавив можливості суд перевірити обґрунтованість і правильність наданого ним розрахунку, а також позбавив себе можливості довести істинність його твердження про обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги про стягнення простроченого тіла кредиту та неустойки.
До апеляційної скарги позивач додав додаткові письмові докази, а саме: виписку по рахунку, який відкритий ОСОБА_1 , за період з 30 червня 2011 року по 24 листопада 2019 року (с. 71 – 73). 

Однак, він не обґрунтував поважності причин не подання цього доказу до суду першої інстанції у встановлений законом строк.

Згідно з нормами частин 1 – 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У зв`яхку з тим, що позивач не заявив перед апеляційним судом клопотання про приєднання до справи додаткового доказу – виписку по рахунку ОСОБА_1 , не навів жодного доводу щодо неможливості її подання до суду першої інстанції з поважних причин, а тому, відповідно до ч. 8 ст. 83 ЦПК України, такий доказ до розгляду судом не приймається. 
Отже, за відсутності в матеріалах справи доказів, які відповідають вимогам статей 76 – 80 ЦПК України, досягнення між сторонами домовленості з усіх істотних умов кредитного договору, а також доказів використання відповідачкою кредитного ліміту, твердження позивача про прострочення ОСОБА_1 виконання зобов`язання є недоведеним, а його вимоги про стягнення заборгованості по тілу кредиту та неустойці - безпідставними.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції дотримано зазначених вимог процесуального закону та ухвалено законне і обґрунтоване рішення.

Аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. 
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Про судові витрати
Враховуючи, що апеляційна скарга залишена без задоволення, сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір залишається за позивачем. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Вимоги апеляційної скарги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 29 жовтня 2019 року без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України. Повний текст постанови складено 30 червня 2020 року.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді А. М. Головань

С. І. Мурашко