П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

03 березня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/6043/19	

 	Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г.П.                                                           Дата і місце ухвалення: 10.12.2019р., м. Одеса                                                                       	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого  –    Ступакової І.Г.
суддів             –    Бітова А.І.
–          Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, 
В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, при звільненні ОСОБА_1 , тобто з 06.09.2018р. по 30.08.2019р., з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з 06.09.2018р. по 30.08.2019р., з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці, а саме 193974,88 грн.
Позов обґрунтовував тим, що наказом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 06.09.2018р. №172 позивача звільнено з військової служби у запас. Під час звільнення з військової служби ОСОБА_1 не було виплачено індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 року по вересень 2018 року, у зв`язку з чим він змушений був звернутися до суду з позовом  про зобов`язання військову частину НОМЕР_1  нарахувати та виплатити на його корись індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 06.09.2018р. На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.12.2018р. у справі №1540/5129/18 військовою частиною НОМЕР_1 виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення лише 30.08.2019р. Враховуючи затримку виплати позивачу індексації належного йому грошового забезпечення, 06.09.2019р. ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою щодо виплати йому середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 06.09.2019р. по 30.08.2019р., однак від відповідача отримав відмову, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав  апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не повне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 10 грудня 2019 року з прийняттям нового судового рішення – про задоволення позову.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не враховано, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати власник або уповноважений ним орган не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум. 
Також, апелянт посилається на те, що ОСОБА_1 не оспорював розміри сум, що належать йому до виплати при звільненні, спірним було питання не проведення відповідачем повного розрахунку при звільненні позивача з військової служби. 
Військова частина НОМЕР_1 подала письмовий відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін. Відповідач зазначає, що судом першої інстанції зроблено правильний висновок про те, що ст.117 КЗпП України не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки наявність підстав та права у ОСОБА_1 на отримання індексації  грошового забезпечення  було предметом судового розгляду  та встановлено судовим рішенням, що не охоплюється та не регулюється положеннями ст.117 КЗпП України.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.1 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України на посаді начальника інспекції безпеки мореплавства Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України.
Наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) №471 від 28.08.2018р. позивача було звільнено з військової служби у запас за станом здоров`я.
Наказом командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) №172 від 06.09.2019р. позивача виключено зі списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення.
Як вбачається зі змісту вищевказаного наказу, позивачу при звільненні визначено виплатити: премію за період з 01 вересня по 06 вересня 2018 року у розмірі 24% від посадового окладу; надбавку за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці у розмірі 10% від посадового окладу за період з 01 вересня по 06 вересня 2018 року; грошову допомогу при звільненні з військової служби у запас у розмірі 50% місячного грошового забезпечення пропорційно часу служби в Збройних Силах за 27 календарних років у розмірі 226126,35 грн.; грошову компенсацію замість речового майна, що підлягає видачі у розмірі 95535,90 грн.
Однак, при звільненні з військової служби ОСОБА_1 не виплачено індексацію грошового забезпечення.
ОСОБА_1 оскаржив в судовому порядку бездіяльність військової  частини НОМЕР_1 щодо невиплати на його користь індексації грошового забезпечення.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.12.2018р. у справі №1540/5129/18, зокрема, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016р. по 28.02.2018р.; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 28.02.2018р.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року по справі №1540/5129/18 -  без змін.
На виконання судового рішення по справі №1540/5129/18 відповідачем в серпні 2019 року здійснено виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 28.02.2018р. 
Проте, військова частина НОМЕР_1 не нарахувала та не виплатила на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 06.09.2018р. по 30.08.2019р., пов`язаного з невиплатою індексації,  відповідно до ст.117 КЗпП України, у зв`язку з чим останній звернувся з даним позовом до суду.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що передбачений частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. При цьому, стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. При вирішені спору суд першої інстанції врахував висновки Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року
Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність підстав для їх задоволення виходячи з наступного.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу», яким передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, і незалежності та територіальної цілісності.
Положеннями ч.4 ст.2 Закону Україні «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовці визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України та іншими нормативно-правовими актами.
Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яким визначається порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.
В силу приписів п.242 вказаного Положення після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
При цьому, ні Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», ні Положенням № 1153/2008 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовця; зазначені нормативні акти не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також не містять відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно з ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.
В даному випадку, із зібраних матеріалів справи вбачається, що позивач, вважаючи проведений з ним розрахунок при звільненні неправильним, звертався до суду з позовом щодо стягнення належних йому сум індексації грошового забезпечення.
При цьому, з аналізу положень ст. 117 КЗпП України вбачається, що обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.
В свою чергу, ст.117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.
Вказана правова позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною 2 статті 8 КАС України.
Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.
Отже, відсутні підстави стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. За наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, в розумінні ст. 117 КЗпП України, є безпідставним.
Колегія суддів звертає увагу, що сума індексації позивачу була присуджена судом, а звільнення з військової служби відбулося без будь-яких зауважень з боку позивача, спорів щодо сум, тому вимога позивача про виплату середнього заробітку є необґрунтованою.
Таким чином, на думку колегії суддів суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку  про відмову в задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду першої інстанції від 10 грудня 2019 року немає.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягають.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -          
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
                                                                 Повний текст судового рішення виготовлений 03 березня 2020 року.

Головуючий:                                                                                                                     І.Г. Ступакова

Судді:                                                                                                                                А.І. Бітов

                                                                                                                                        О.В. Лук`янчук