П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

28 січня 2020 року                                                                          місто Київ
 
справа № 757/4166/19-ц                                    
апеляційне провадження № 22-ц/824/683/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого Головачова Я.В.,
суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,
за участю секретаря судового засідання Коцюрби Л.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду міста Києва у складі судді Писанця В.А. від 16 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Національного банку України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, публічне акціонерне товариство "Всеукраїнський акціонерний банк", про захист прав споживачів фінансових послуг та стягнення коштів,  
 
в с т а н о в и в :
            
У січні 2019 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що ним були розміщені депозитні вклади упублічному акціонерному товаристві "Всеукраїнський акціонерний банк" (далі ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк") на рахунках: № НОМЕР_1 у розмірі 21 200 євро; № НОМЕР_2 у розмірі 151 500 доларів США; № НОМЕР_3 у розмірі 60            100 доларів США; № НОМЕР_4 у розмірі 71 900 євро; № 26304261703746 у розмірі 121 500 доларів США.
Постановою Правління Національного банку України від 20 листопада 2014 року         № 733 ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" віднесено до категорії неплатоспроможних. Такими діями банку не було дотримано законодавчо визначеної процедури, а саме строку, для внесення проблемного банку до категорії неплатоспроможних та прийнято вказане рішення за 132 дні до спливу строку наданого чинним законодавством банку, віднесеному до категорії проблемних, для приведення своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства. Позивача вказував, що у випадку дотримання такого строку депозитні кошти мали бути йому повернуті. 
20 листопада 2014 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 123 "Про запровадження тимчасової адміністрації у                          ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк", згідно з яким з 21 листопада 2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк".
Фондом гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_1 . виплачено 200 000 грн., а залишок невиплаченої суми вкладу станом на час звернення до суду складає 9 907 847 грн. 35 коп.
Позивач зазначав, що втрата права власності на грошові кошти виникла у результаті порушення Національним банком України процедури віднесення банку до категорії неплатоспроможних та передчасне прийняття такого рішення, а також, у результаті застосування органом державної влади та органом державного управління Закону, який суперечить Конституції України та позбавляє права власності позивача на вклад, тому саме на них покладається матеріальна відповідальність відшкодування позивачу суми вкладу.
Суттєве звуження прав вкладників саме положеннями Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в редакції від 22 вересня 2012 року № 4452-VI, яким при збереженні встановленої попереднім Законом черговості Фонд отримав новий статус і повноваження, у тому числі щодо повернення цільової позики банку, наданої протягом здійснення тимчасової адміністрації з метою забезпечення виплат відповідно до пункту 1 частини 6 статті 36 Закону Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та щодо покриття витрат Фонду, передбачених пунктом 17 частини 5 статті 12 цього Закону, що на думку позивача свідчить про порушення прав вкладників, зокрема 7, 6 та 4 черг.
Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України та Національного банку України невиплачені грошові кошти в розмірі 9 907 847 грн. 35 коп. 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Скаржник зазначає, що на спірні правовідносини поширюються положення  Конституції України та Цивільного кодексу України, а не Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який в свою чергу суперечить нормам конституції. Дії Національного банку України щодо передчасного віднесення       ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" до категорії неплатоспроможних фактично призвело до позбавлення ОСОБА_1 права користування та володіння грошовими коштами. Крім того, таке позбавлення є порушенням частини 1 статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Також судом не врахована практика Європейського Суду з прав людини щодо подібних правовідносин.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Національного банку України - Бондаренко Н.О. зазначає, що суд правильно встановив обставини справи і дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.
Інші учасники справи відзиви до суду не подали.
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.
Представник Національного банку України - Бондаренко Н.О. проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. З урахуванням положень частини 2 статі 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Судом установлено, що між ОСОБА_1 та ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" укладено договори банківського вкладу: договір банківського вкладу "Строковий"                 № 860792/2014 від 1 квітня 2014 року у розмірі 21 200 євро; договір банківського вкладу "Строковий" № 853599/2014 від 10 жовтня 2014 року у розмірі 151 500 доларів США; договір банківського вкладу "Строковий" № 860789/2014 від 12 листопада 2014 року у розмірі 60 100 доларів США; договір банківського вкладу "Строковий" № 853601/2014 від 10 жовтня 2014 року у розмірі 71 900 євро; договір банківського вкладу "Строковий"                   № 853600/2014 від 10 жовтня 2014 року у розмірі 121 500 доларів США.
Постановою Правління Національного банку України від 20 листопада 2014 року           № 733 ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк"  віднесено до категорії неплатоспроможних. В цей же день виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 123 про запровадження з 21 листопада 2014 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк".
Відповідно до постанови правління Національного банку України від 19 березня        2015 року № 188 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20 березня 2015 року № 63 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк".
Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не допустив прострочення виконання своїх зобов`язань перед позивачем і виплатив йому гарантоване відшкодування в сумі 200 000 грн.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з  необґрунтованості позовних вимог та недоведеності вини відповідачів у заподіянні збитків позивачеві.
Такий висновок суду є правильним.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові основи взаємовідносин між Національним банком України та іншими банками урегульовані Законом України "Про Національний банк України" та Законом України "Про банки і банківську діяльність".
У статті 2 Закону України "Про Національний банк України" визначено, що Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.
Відповідно до статті 5 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банки є економічно незалежними. Органам державної влади і органам місцевого самоврядування забороняється будь-яким чином впливати на керівництво чи працівників банків у ході виконання ними службових обов`язків або втручатись у діяльність банку, за винятком випадків, передбачених законом.
Національний банк не відповідає за зобов`язаннями інших банків, а інші банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку, якщо інше не передбачено законом або договором (частина 4 статті 4  Закону України "Про банки і банківську діяльність").
Згідно із статтями 55, 58 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачено, що банк відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства. Відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Зі змісту статей 6, 7  Закону України "Про Національний банк України" убачається, що до функцій Національного банку України не належить вирішення спорів, що виникають у договірних відносинах між клієнтом і банком, а також Національний банк України не має права вимагати від банків виконання операцій та інших дій, не передбачених законами України та нормативними актами Національного банку, що визначено в статті 63 цього Закону.
З огляду на те, що Національний банк України не є стороною у договорах банківських вкладів, укладених між ОСОБА_1 та ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк", суд першої інстанції правильно встановив, що у нього відсутні фінансові зобов`язання перед позивачем стосовно виконання умов договорів, а тому відсутній обов`язок щодо повернення заборгованості.
За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина 1 статті 1058 ЦК України).
Відповідно до частин 1-2 статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.
Положеннями статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
Разом з тим, частина 1 статті 1074 ЦК України визначає, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаним злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.
Тобто випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені у спеціальному законі.
Процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним законом, що унормовує дані правовідносини.
У пункті 8 Прикінцевих і перехідних положень Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.
Згідно з пунктом 16 частини 1 перехідних положень Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" тимчасова адміністрація - це процедура виведення
банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до пункту 6 частини 1 перехідних положень Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" ліквідація банку -  це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.
Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України перехідних положень Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.
Статтею 36 Закону України перехідних положень Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.
Зокрема, згідно з пунктами 1, 2 частини 5 статті 36 Закону України перехідних положень Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.
У пункті 1 частини 6 статті 36 Закону України перехідних положень Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини 5 цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.
Відповідно до частини 2 перехідних положень Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.
Згідно з частиною 5 статті 45 Закону України перехідних положень Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.
Черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів наведена у статті 52 Закону України"Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".
Так, частиною 4 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від продажу майна (активів) банку після повного задоволення вимог попередньої черги.
Відповідно до частини 3 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" ліквідація банку вважається завершеною, а банк ліквідованим з моменту внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.
Разом з тим, лише після складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, затвердження реальної ліквідаційної маси банку, продажу майна банку та задоволення вимог
кредиторів в процесі ліквідації банку в порядку черговості, визначеної статтею 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", можна встановити розмір вимоги кредиторів, що не покривається наявними активами банку, тобто конкретний розмір завданих кредиторам збитків.
Після виплати Фондом гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_1 гарантованої суми відшкодування у розмірі 200 000 грн., залишок невиплачених коштів за договорами банківських вкладів включено до реєстру акцептованих вимог кредиторів четвертої черги, що підтверджується довідкою від 3 листопада 2015 року № 369/78, виданої                        ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк". Тому позивач залишається кредитором банку у заявленому ним розмірі позовних вимог, які станом на час ухвалення судового рішення не повернуті. З урахуванням наведених Крім того, передчасним є посилання позивача на позбавлення права власності відносно його грошових коштів (банківських вкладів).
За таких обставин суд першої інстанції правильно врахував зазначені положення Закону про те, що на час ухвалення рішення у справі у ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" вже було запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".
Процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку, а також умови і порядок захисту прав вкладників у зв`язку з віднесенням банку до категорії неплатоспроможних та запровадження у зв`язку з цим у банку тимчасової адміністрації передбачені Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а тому він є спеціальними і пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах, що узгоджується як з положеннями статті 1074 ЦК України, так і з статтею 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Доводи апеляційної скарги про те, що положення Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" суперечать нормам Конституції України відхиляються колегією суддів, оскільки вирішення такого питання віднесено до компетенції Конституційного суду України. 
Посилання у апеляційній скарзі на те, що рішення Національного Банку України про віднесення ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" до категорії неплатоспроможних є причиною неплатоспроможності банку не відповідають обставинам справи. 
Таким чином, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що діями відповідачів йому завдано майнової шкоди, а тому суд дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог. 
 Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення не впливають.
У відповідності до частин 2, 4 статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Враховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
                
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 6 лютого 2020 року.
 
Головуючий                                                                                      Я.В. Головачов

Судді:                                                                                                  І.М. Вербова

                                                                                                             О.В. Шахова