ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2519/20 Справа № 185/4964/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2020 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

                головуючого - судді Демченко Е.Л.
                суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О. 

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2019 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

       У червні 2018 року ПАТ КБ "ПриватБанк" (згодом  АТ КБ "ПриватБанк") звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості. 
       Вказували, що 04 грудня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти, зобов`язавшись повернути їх у порядку та на умовах, визначених договором, проте відповідач не виконує свої зобов`язання за кредитним договором. 
       Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь банка заборгованість за кредитним договором б/н від 04 грудня 2007 року у розмірі 11.810 грн.24 коп. та судові витрати в розмірі 1.762 грн.
       Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2019 року у задоволенні позову ПАТ КБ "Приватбанк" відмовлено.
В апеляційній скарзі АТ КБ "ПриватБанк" просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що:
       - позичальник 04 грудня 2007 року підписав заяву (анкету), в якій зазначені базова відсоткова ставка за користування кредитом, розмір кредитного ліміту, а саме: базова відсоткова ставка становить 1,9 % в місяць з розрахунку 360 днів в році;
       - презумпція правомірності правочину закріплена у ст.204 ЦК України, відповідач укладання чи неукладання кредитного договору не оспорював, розрахунок заборгованості не спростовував, зустрічних позовних вимог не заявляв.
        ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу АТ КБ "ПриватБанк", в якому, посилаючись на обґрунтованість рішення місцевого суду, просив відмовити апелянту в задоволенні позовних вимог.
       Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Отже, враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна. 
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення змінити в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що 04 грудня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, де в розділі «банківські послуги» в полі «кредитна карта «Універсальна» наявна відмітка, строк дії карти «24 міс.», кредитний ліміт «250», базова процентна ставка по кредитному ліміту на момент підписання договору «1,9%» в місяць із розрахунку 360 днів у році. 
       Судом першої інстанції також встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент укладення кредитного договору №б/н від 04 грудня 2007 року був неповнолітньою особою, тобто йому було повних 17 років.
       Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позов не підлягає задоволенню, оскільки з розрахунків заборгованості за вищезазначеним кредитним договором (а.с. 5-7; 48-50; 60-62) неможливо встановити рух коштів по рахунках, періодичність та порядок їх отримання ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що в анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку взагалі не зазначені основні та конкретні умови та правила надання банківських послуг, а саме: розміри та види неустойки за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором; банк не надав суду доказів того, що неповнолітньому споживачу його послуг, а саме кредитних карток, було надано відповідно до ст.32 ЦК України згоду органу опіки та піклування та батьків (усиновлювачів) або піклувальника на здійснення такого правочину як отримання позики чи кредиту у юридичної особи, а оскільки складові кредитного договору № б/н від 04 грудня 2007 року потребують ще й юридичних знань, у відповідача на час вчинення цього правочину була неповна цивільна дієздатність, він не міг в повній мірі розуміти термінологію складових кредитного договору.
       Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.
       Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
       Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
       З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було порушено вимоги ст.ст.1049,1054 ЦК України, в зв`язку з чим, позивач має право вимагати погашення наданого відповідачу кредиту. 
       Відповідно до частини другої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
       Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
       Для укладання кредитного договору, фізична особа повинна мати повну цивільну дієздатність, усвідомлювати наслідки вчинення такого правочину, а у разі її відсутності на час укладання договору, такий договір за вимогами статті 215 ЦК України може бути визнано недійсним.
       Судом першої інстанції встановлено, що на момент заповнення анкети-заяви 04 грудня 2007 року ОСОБА_1 мав неповну цивільну дієздатність (17 років).
       Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позову з цих підстав, суд першої інстанції не врахував, що договір кредиту, укладений відповідно до анкети-заяви від 04 грудня 2007 року, ОСОБА_1 чи його батьками (заінтересовані особи) в порядку статті 222 ЦК України недійсним не визнаний та ніким не оспорений.
       Доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.
       Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом (ст.ст. 610,612 ЦК України).
       Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
       За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
       Зважаючи на те, що сторони погодили строк дії картки 24 міс (а.с.8 зворот), тобто до грудня 2009 року, вимоги банку про стягнення процентів після цієї дати (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.
       Таким чином, вимоги позивача про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором є обґрунтованими лише в частині стягнення тіла кредиту в розмірі 344 грн.71 коп. та заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 60 грн.16 коп., в межах строку дії картки по грудень 2009 року.
       Однако, з матеріалів справи вбачається, що відповідач у відзиві на позовну заяву (а.с.35) просив застосувати до виниклих правовідносин строк позовної давності.
       Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
       Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
       Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
       Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст.253 ЦК України).
       За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).
       Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
       Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.
       Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
       Нормою ч.3 ст.267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.
       Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України Строки та терміни. Позовна давність у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми ч.3 ст.267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.
       Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони. Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.
       Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.
       Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року в справі №6-14цс14.
       Враховуючи, що відповідач у листопаді 2018 року, до ухвалення судом першої інстанції рішення у справі, заявив клопотання про застосування строку позовної давності до вимог АТ КБ "ПриватБанк" (а.с.33-36), зважаючи на те, що останній платіж відповідачем, згідно наданого банком розрахунку, здійснено 01 серпня 2011 року (а.с.6), строк дії картки сплив у грудні 2009 року (а.с.8 зворот), з позовом до суду банк звернувся лише 15 червня 2018 року, колегія суддів вважає за можливе в частині вимог АТ КБ "ПриватБанк" про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами в межах строку дії картки застосувати загальний трирічний строк позовної давності за наявності відповідної заяви відповідача, що в силу вимог ст. 267 ЦК України є правовою підставою для відмови у задоволенні позову АТ КБ "ПриватБанк" в зазначеній частині.
       Вимоги позивача про стягнення пені, комісії та штрафів є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, оскільки такі умови кредитування не були погоджені сторонами при укладенні кредитного договору 04 грудня 2007 року, посилання позивача на Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку до уваги прийняті бути не можуть, оскільки надані банком Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку не можуть бути визнані такими, що приймалися сторонами при отриманні кредиту, так як в матеріалах справи не міститься жодних доказів на підтвердження того, що саме з цими Умовами та Тарифами банку позичальник був ознайомлений, підписуючи анкету від 04 грудня 2007 року, вказана позиція відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17. 
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення зміні в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог.
       Керуючись ст.ст.374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, - 

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

       Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2019 року змінити в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

       Повний текст постанови складено 20 січня 2020 року.

               Головуючий:                                        Демченко Е.Л.

               Судді:                                                Куценко Т.Р.

                                                                       Макаров М.О.