Справа № 308/7081/15-ц

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        06 лютого 2020 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд в складі:

Головуючого – судді Фазикош Г. В. 
суддів Джуги С. Д., Кожух О. А.

з участю секретаря Волощук В. І. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 квітня 2018 року, ухвалене суддею Шепетко І. О., повний текст рішення складено 16 квітня 2018 року, по справі за позовом Управління Закарпатської Єпархії Української православної церкви Київського патріархату (змінена назва Управління Закарпатської Єпархії Української православної церкви (Православної церкви України)) до ОСОБА_1 , треті особи – Ужгородський міський сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області та Комунальне підприємство ЖРЕР № 5, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та зняття з реєстраційного обліку, - 

В С Т А Н О В И В :

В червні 2015 року Управління Закарпатської Єпархії Української православної церкви Київського патріархату пред`явило позов до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та зняття з реєстраційного обліку (Т.1, а.с.3-6).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач уточнив свої позовні вимоги, остаточно просив: визнати відповідача ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням по АДРЕСА_1 , усунути перешкоди у користуванні власністю, виселити відповідача та зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою (Т.1, а.с.198-199).

Свої вимоги мотивували тим, що Управління Закарпатської Єпархії Української православної Церкви Київського патріархату є власником будинку АДРЕСА_1 . Дане будинковолодіння використовується для проживання священнослужителів Єпархії. Тривалий час в житловому приміщенні був зареєстрований та проживав відповідач ОСОБА_1 , колишній Єпископ. Однак, Указом Патріарха Київської і Всієї Русі - України Філарета від 27 січня 2015 року № 4 відповідача звільнено від управління Закарпатською Єпархією та виключено зі складу Української православної Церкви Київського Патріархату. Указом № 3 від 27.01.2015 р. Єпископом Ужгородським і Закарпатським, керуючим Закарпатською Єпархією призначено преосвященного єпископа Варсонофія ( ОСОБА_2 ).

Відповідача неодноразово повідомляли про неможливість подальшого проживання в будинковолодінні Єпархії і просили в добровільному порядку звільнити приміщення та знятися з реєстраційного обліку. Але, відповідач продовжує проживати у вказаному будинку, змінив замок та ключ на вхідних дверях, чим чинить власнику перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 11 квітня 2018 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . 
Усунуто перешкоди у користуванні власністю Закарпатської Єпархії Української православної Церкви Київського патріархату, а саме будинковолодінням за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зняття з реєстрації місця проживання за даною адресою ОСОБА_1 
Виселено ОСОБА_1 в примусовому порядку із будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 .
Вирішено питання про судові витрати (Т.2, а.с.66-74).

На це рішення відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Позов Управління Закарпатської Єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату не визнає, рішення суду першої інстанції вважає незаконним та необґрунтованим. Просить рішення місцевого суду скасувати, в задоволенні позову відмовити. Зазначає, що за свої власні кошти купив житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 . На момент оформлення договору купівлі-продажу юридичної особи, яка є позивачем у справі, не існувало. Юридична адреса позивача (Управління Закарпатської Єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату) – м. Ужгород, вул. Романа Шухевича. 8 «б». До купівлі спірного будинку позивач не мав відношення. У подальшому будинок було протиправно зареєстровано на підставі дублікатів договорів купівлі-продажу та витягів про реєстрацію права власності на спірне майно. Із 2003 по 2018 рр. ОСОБА_1 на підставі проектно-технічної документації провів реконструкцію будинку та виготовив правовстановлюючі документи на нього після реконструкції. Після проведеної за власні кошти реконструкції, загальна площа будинку збільшилася із 56 кв.м. до 256 кв.м., а частина приміщень на даний момент використовується для богослужінь. Позов Управління Закарпатської Єпархії Української православної церкви Київського патріархату не визнає, рішення суду першої інстанції вважає незаконним та необґрунтованим. Просить рішення місцевого суду скасувати, в задоволенні позову відмовити. Крім того, апелянт вказує на те, що справа у суді першої інстанції розглядалася тривалий час. Спочатку – у загальному порядку і тільки 23 січня 2018 року судом неправомірно було ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження (Т.2, а.с.81-88). 

Справа призначалася до розгляду в суді апеляційної інстанції неодноразово. Однак, розгляд справи відкладався, кожного разу з різних причин. Відповідачем та його представником заявлялися клопотання про відвід суддів Кожух О. А. та ОСОБА_3 С. Д., які були визнані необґрунтованими. 

У судовому засіданні 16.01.2020 року відповідач ОСОБА_1 пояснив, що наразі Православної Церкви Київського Патріархату не існує, а існує Єдина Православна Церква України. При цьому ОСОБА_4 Синод вже визначив те, де він має здійснювати богослужіння, а саме за адресою, за якою розташовано спірне будинковолодіння. Указом Митрополита Київського і всієї України 11 лютого 2019 року його було призначено керуючим Ужгородською єпархією Української Православної Церкви. Він є єпископом Ужгородським і Хустським. Руднік Володимир є єпископом Ужгородським і Закарпатським, однак має інше місце для богослужіння. Відповідач також вказав, що на початку лютого 2020 року і він, і єпископ ОСОБА_2 будуть перебувати у відрядженні у Києві. У зв`язку з цим у судовому засіданні було оголошено перерву та надано сторонам можливість врегулювати спір шляхом укладення мирової угоди, а також надати суду додаткові докази на підтвердження своїх позицій.

У судовому засіданні 06.02.2020 року представник відповідача – адвокат Биркович О. І. скаргу підтримав та просив задовольнити. Пояснив, що оригінали правовстановлюючих документів є тільки у відповідача ОСОБА_1 , а дублікати отримано незаконно у приватного нотаріуса. На суддю Шепетко І. О. чинився тиск і вона, на його думку, постановила незаконну ухвалу про перехід до спрощеного провадження після трьох років розгляду справи за правилами позовного провадження. Чисельні клопотання відповідача були відхилені, судом належним чином не досліджені оригінали договорів, статус третьої особи не з`ясовано, при цьому справа розглядалася у поза робочий час. Відповідач покращив та розбудував житловий будинок, про що є докази в матеріалах справи. Питання про право власності не вирішено, спір про визнання відповідача одноосібним покупцем не розглянуто. Статус юридичної особи позивача не визначено. У рішенні суду не зазначено куди саме має бути виселено відповідача, оскільки цей будинок є єдиним його житлом, а тому він не може бути виселений без надання іншого житлового приміщення.

Представник позивача ОСОБА_5 проти апеляційної скарги заперечив та просив її залишити без задоволення. 

Решта учасників справи у судове засідання не з`явилися, хоча були повідомлені про час та місце його проведення належним чином.

Заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновків, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з таких підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

В даному випадку провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження, про що свідчить як ухвала про відкриття провадження у справі, підготовче судове засідання, а також наступні судові засідання, які призначалися суддею Микуляк П. П. до розгляду з викликом сторін (Т.1, а.с.20, 30-33, 37-38, 47-50, 78-82, 95-96, 119-120, 124-125, 142-143, 148). Далі, суддя Микуляк П. П. був звільнений з посади, а справу передано судді Шепетко І. О. (Т.1, а.с.153-154). Суддя Шепетко І. О. прийняла цю справу до свого провадження та призначила її розгляд за правилами загального позовного провадження з викликом сторін (Т.1, а.с.155-160, 165-167, 180-182, 203-205). Згодом, ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 19 січня 2018 року, постановленою суддею Шепетко І. О., прийнято рішення розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження. При цьому, не враховано особливості розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження (без проведення попереднього судового засідання та без виклику сторін за наявними у справі матеріалами). Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 274 ЦПК України не враховано значення даної справи для сторін, категорію та складність справи, чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес та думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. За цих обставин, колегія прийшла до висновків, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, яке є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог.

Що стосується суті заявлених позовних вимог, колегія констатує, що у позовній заяві Управління Закарпатської Єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату заявила три позовні вимоги до фізичної особи ОСОБА_1 з приводу користування нерухомим майном – будинковолодінням по АДРЕСА_1 . Позивач стверджує, що він є власником цього майна, відповідач таким не являється, чинить позивачеві перешкоди, добровільно виселятися не бажає.

Колегія виходить з того, що згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.1, 2 ст. 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах: від 05 листопада 2014 року у справі N 6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі N 6-709цс16, від 16 січня 2019 року у справі № 309/2477/16-ц.

З матеріалів справи слідує, що управління Закарпатської Єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату (змінена назва Управління Закарпатської Єпархії Української православної церкви (Православної церкви України)) є власником житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Це право їм належить на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 26 грудня 2003 року, укладеному між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 з однієї сторони та ОСОБА_1 , що діє від імені Управління Закарпатської Єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату, з другої сторони, посвідченому приватним нотаріусом Матей Р. І. за реєстровим № 1572.

За цим договором продавці продали, а покупець (Управління Закарпатської Єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату) купив житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 . Вказаний житловий будинок позначений в плані літерою А, жилою площею 33,4 кв.м., загальнокорисною 58,5 кв.м. з належними до нього надвірними спорудами – незакінчена прибудова та надбудова, 64 % готовності – А, сарай – Г, сарай – Д, огорожа – 1-2, споруда – 11, розташований на земельній ділянці площею 729 кв.м. Продаж цей вчинено за 64 390 грн. (Т.1, а.с.27).

Право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26 грудня 2003 року, укладеному між ОСОБА_6 з однієї сторони та ОСОБА_1 , що діє від імені Управління Закарпатської Єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату, з другої сторони, посвідченому приватним нотаріусом Матей Р. І. за реєстраційним № 1574.

За цим договором продавець продав, а покупець (Управління Закарпатської Єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату) купив земельну ділянку площею 0,0686 га по АДРЕСА_1 . Продаж вчинено за суму 48 252 грн. (Т.1, а.с.26).

Крім того, право власності на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 підтверджується витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (Т.1, а.с.42, 68, 70, 73-74).

У справі є також витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.02.2015 року, індексний номер 33885848, на земельну ділянку по АДРЕСА_1 за відповідачем ОСОБА_1 (Т.1, а.с.28). Однак, цей витяг до уваги колегією суддів не приймається, оскільки відповідно до повідомлення державного реєстратора Тимчук Тетяни Олегівни була допущена технічна помилка при реєстрації права власності на земельну ділянку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , внаслідок чого право власності на земельну ділянку було зареєстровано за фізичною особою ОСОБА_1 , що у подальшому було виправлено (Т.1, а.с.75).

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_10 вказані обставини заперечували і у суді першої інстанції, і у суді апеляційної інстанції.

В липні 2015 року відповідач ОСОБА_1 звертався до суду з іншим позовом до відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Ужгородської міської ради, ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Ужгородського нотаріального округу Матей Р. І., управління Закарпатської Єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату про визнання нечинним та скасування дублікатів договорів купівлі-продажу, витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, визнання нерухомого майна приватною власністю і зобов`язання вчинити певні дії. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30 березня 2018 року у справі № 308/8594/15, залишеним без зміни постановою Закарпатського апеляційного суду від 31 січня 2019 року, в задоволенні цього позову відмовлено. Вказані судові рішення набрали законної сили (Т.2, а.с.181-184).

Отже, з вказаного слідує, що Управління Закарпатської Єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) є належним власником житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Відповідні правовстановлюючі документи, які засвідчують це право за позивачем, є чинними, в судовому порядку не скасовані.

Колегія також встановила, що Управління Закарпатської Єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) – це змінена назва нової релігійної організації, а Київська Патріархія Української Православної церкви Київського патріархату є одним із її засновників, про що свідчить витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (Т.3, а.с.34-35).

Отже, твердження апелянта про те, що позивач, як юридична особа, ліквідований, не підтверджено матеріалами справи.

В судовому засіданні в апеляційній інстанції відповідач стверджував про наявність рішення щодо надання йому права на здійснення богослужіння у спірному будинковолодінні. Судом було надано йому можливість надати докази на підтвердження цієї обставини, однак таких суду надано не було.

Згідно листа Єпископа Ужгородського і Закарпатського від 06 лютого 2020 року слідує, що на Об`єднавчому Соборі 15 грудня 2018 року, який проходив у Святій Софії Київській, питання щодо передачі у власність або постійне користування (оренду) будинку по АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_1 не обговорювалося, не стояло та не було на порядку денному.

Представник відповідача – адвокат Биркович О. І. просив не брати цей лист до уваги як належний доказ, водночас не надав суду іншого доказу на підтвердження зворотнього.

Відповідач ОСОБА_1 та його адвокат Биркович О. І. в судовому засіданні апеляційного суду вказали, що ОСОБА_1 за власні кошти здійснював ремонтні роботи, внаслідок чого загальна площа будинку істотно збільшилася. Однак, належних та достатніх доказів, що таке поліпшення відбулося фактично, прийнято в експлуатацію та зареєстровано суду надано не було.

Водночас, колегія констатує, що у випадку доведення поліпшення нерухомого майна, ОСОБА_1 вправі пред`явити позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість, або залишити собі здійснені поліпшення, якщо вони можуть бути відокремлені без завдання цьому майну шкоди, за наявності підстав, передбачених ч. 4 ст. 390 ЦК України. У цій справі такі вимоги відповідачем не пред`являлися.

Судом також встановлено, що будинковолодіння по АДРЕСА_1 використовується для проживання священнослужителів Єпархії. Тривалий час в житловому приміщенні був зареєстрований та проживав відповідач ОСОБА_1 , колишній Єпископ. Однак, Указом Патріарха Київської і Всієї Русі - України Філарета від 27 січня 2015 року № 4 відповідача звільнено від управління Закарпатською Єпархією та виключено зі складу Української православної Церкви Київського Патріархату. 

Указом № 3 від 27.01.2015 р. Єпископом Ужгородським і Закарпатським, керуючим Закарпатською Єпархією призначено преосвященного єпископа Варсонофія ( ОСОБА_2 ).

Згідно листа № 32 від 22.05.2015 року відповідача ОСОБА_1 повідомлено про неможливість подальшого проживання в будинковолодінні Єпархії і запропоновано йому в добровільному порядку звільнити займане приміщення та знятися з реєстраційного обліку (Т.1, а.с.11). Але, відповідач продовжує проживати у вказаному будинку, змінив замок та ключ на вхідних дверях будинку, а отже цим самим чинить перешкоди власнику у користуванні та розпорядженні своїм нерухомим майном.

Відповідач ОСОБА_1 не заперечує факту проживання у спірному помешканні, вважаючи себе його одноосібним власником.

За цих обставин вимога про виселення відповідача ОСОБА_1 з квартири по АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення підлягає задоволенню. Також підлягає до задоволення вимога щодо усунення перешкод шляхом зняття відповідача ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання за даною адресою. 

В задоволенні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, слід відмовити. Ця позовна вимога була сформульована у заяві від 08.02.2017 року, без будь-якої мотивації (Т.1, а.с.198-199).

Враховуючи наведене, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.

       Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 квітня 2018 року – скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково. Усунути перешкоди у користуванні власністю Закарпатської Єпархії Української православної церкви Київського патріархату (змінена назва Управління Закарпатської Єпархії Української православної церкви (Православної церкви України)), а саме будинковолодінням за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зняття з реєстрації місця проживання за даною адресою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 Виселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із будинковлодіння за адресою: АДРЕСА_1 . В задоволенні інших вимог – відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 лютого 2020 року.

Головуючий:                                

Судді: