Постанова  
Іменем  України
 
12 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 2-479/11
 
провадження № 61-20809св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Гулька Б. І., 
 
учасники справи:
заявник (боржник) - ОСОБА_1 , 
суб`єкт оскарження - головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Артемчука Тараса Володимировича,
заінтересована особа (стягувач) - публічне акціонерне товариство «Фідобанк»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за скаргами  ОСОБА_1 на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, стягувач - публічне акціонерне товариство «Фідобанк», за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2018 року у складі судді Сінєльніка Р. В.                та постанову Запорізького апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року                      у складі колегії суддів: Крилової О. В., Бєлки В. Ю., Полякова О. З.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст вимог
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із 14 скаргами на дії та рішення головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - ВПВР Департаменту ДВС МУЮ), заінтересована особа - публічне акціонерне товариство «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк»).
 
Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2016 року вищевказані скарги об`єднано в одне провадження.  
 
Скарги мотивовано тим, що їй на праві власності належить нерухоме майно: нежитлове приміщення підвалу літ. А-3, загальною площею 67,3 кв. м, приміщення 7; нежитлове приміщення першого та другого поверхів літ. А-3, загальною площею 421,3 кв. м, приміщення 3; нежитлове приміщення першого поверху літ. А-3, загальною площею 72,8 кв. м, приміщення 2; нежитлове приміщення підвалу літ. А-3, загальною площею 303,0 кв. м, приміщення 8; нежитлове приміщення першого поверху літ. А-3, загальною площею 75,8 кв. м, приміщення 9; нежитлове приміщення першого поверху літ. А-3, загальною площею 15,9 кв. м, приміщення 10; нежитлове приміщення першого поверху літ. А-3, загальною площею 107,4 кв. м, приміщення 11; нежитлове приміщення другого поверху літ. А-3, загальною площею 132,4 кв. м, приміщення 12; нежитлове приміщення другого поверху літ. А-3, загальною площею 10,5 кв. м, приміщення 13; нежитлове приміщення третього поверху літ. А-3, загальною площею 407,8 кв.м, приміщення 15; нежитлове приміщення другого поверху літ. А-3, загальною площею 218,0 кв. м, приміщення 14; нежитлове приміщення першого поверху літ. А-3, загальною площею 225,4 кв. м, приміщення 16; нежитлове приміщення першого поверху літ.А-3, загальною площею 139,5 кв. м, приміщення 4; нежитлове приміщення першого поверху літ. А-3, загальною площею 307,3 кв. м, приміщення 1, що розташовані за адресою:                              АДРЕСА_1 . 
У провадженні головного державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МУЮ Артемчука Т. В. знаходиться виконавче провадження ВП № 36958874                       з примусового виконання виконавчого листа № 2-479/2011, виданого                     08 лютого 2013 року Заводським районним судом м. Запоріжжя про стягнення солідарно зі ОСОБА_1 та з кожного з поручителів окремо на користь ПАТ «Фідобанк» суму боргу.
У ході примусового виконання судового рішення державним виконавцем складено акт опису й арешту майна від 15 січня 2015 року, яким описано та арештовано нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначене нерухоме майно, що належить їй на праві власності, було передано на реалізацію.
Державним підприємством «СЕТАМ», як організатором на веб-сайті електронних торгів 02 лютого 2016 року розміщено інформаційне повідомлення про призначення на 22 лютого 2016 року електронних торгів з реалізації нерухомого майна за початковою ціною продажу 104 774,00 грн.
Відповідно до протоколу проведення електронних торгів від 26 лютого              2016 року торги з реалізації нежитлового приміщення не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів.
29 листопада 2016 року заявник отримала акт головного державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МУЮ Артемчука Т. В. від 14 листопада 2016 року про реалізацію предмета іпотеки: вищевказаних приміщень нежитлового приміщення літ. А-3, яке розташоване за адресою:                                АДРЕСА_1 .
У вищезазначеному акті зазначається, що на підставі частини першої             статті 49 Закону України «Про іпотеку» представником стягувача -                      ПАТ «Фідобанк», подано заяву від 29 лютого 2016 року про придбання предмету іпотеки шляхом заліку своїх забезпечених вимог у рахунок ціни майна. Тому відповідно до положень статей 47, 49 Закону України «Про іпотеку» покупцем спірного нежитлового приміщення є іпотекодержатель - ПАТ «Фідобанк».
На підставі зазначеного акта нотаріус має право видати свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів. 
Заявник вважала вищезазначений акт державного виконавця неправомірним та таким, що суперечить нормам права, оскільки не врахувано, що судовим рішенням ухвалено стягнути заборгованість за кредитним договором, тому спірне майно повинно було реалізовуватися не як предмет іпотеки, а як арештоване майно в порядку виконання судового рішення про стягнення кредитної заборгованості. Проте фактично державний виконавець самостійно змінив спосіб виконання виконавчого документа, здійснивши стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно без відповідного рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Стягувачем ПАТ «Фідобанк» не було заявлено вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати неправомірними дії головного державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Артемчука Т. В. та скасувати акт головного державного виконавця                       від 14 листопада 2016 року про реалізацію предмета іпотеки: приміщень нежитлового приміщення літ. А-3, що розташоване за адресою:                                АДРЕСА_1 , виданий в межах здійснення виконавчого провадження (ВП № 36958874).
 
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції 
 
Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2018 року у задоволенні скарги  ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, у межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя. Норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов`язань за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку».
Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1680цс16.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2018 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що заявником не було надано суду доказів на існування обставин щодо наявності у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення та наявності заборгованості перед іншими іпотекодержателями, доказів порушення дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку». Дії державного виконавця відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження» і узгоджуються з відповідною судовою практикою Верховного Суду України.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення, постановити нову ухвалу про задоволення її скарги.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу                                  № 2-479/11 із Заводського районного суду м. Запоріжжя.
 
У грудні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що частиною восьмою статті 54 Закону України «Про виконавче провадження», який діяв на час реалізації майна, передбачено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»). 
ПАТ «Фідобанк» не було заявлено позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не існує. Відсутні також виконавчий напис нотаріуса та договір про задоволення вимог іпотекодержателя.
Фактично державний виконавець самостійно змінив спосіб виконання виконавчого документа, здійснивши стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно без відповідного рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, що було проігноровано судом.
Видача державним виконавцем оскаржуваного акта про реалізацію предмета іпотеки в рамках Закону України «Про іпотеку» є неправомірним.
 
Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
У провадженні головного державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МУЮ Артемчука Т. В. (виконавче провадження ВП № 36958874) знаходиться      на виконанні виконавчий лист № 2-479/2011, виданий 08 лютого 2013 року Заводським районним судом м. Запоріжжя про стягнення солідарно зі ОСОБА_1 та поручителів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,                        ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , на користь ПАТ «Фідобанк» суми боргу (а. с. 174-185, т. 3).
В ході примусового виконання судового рішення державним виконавцем складено акт опису й арешту майна від 15 січня 2015 року, яким описано та арештовано нерухоме майно за адресою:   АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності.
Згідно з актомголовного державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МУЮ Артемчука Т. В. від 14 листопада 2016 року про реалізацію предмета іпотеки встановлено, що покупцем спірного нежитлового приміщення           літ. А-3, яке розташоване за адресою:           АДРЕСА_1 є іпотекодержатель - ПАТ «Фідобанк».
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи (у тому числі державні виконавці) зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
 
У статті 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
 
Примусове виконання рішень судів та інших органів здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».
 
Згідно зі статтею 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження».
 
Відповідно до статті 49 Закону України «Про іпотеку» протягом десяти днів        з дня оголошення прилюдних торгів такими, що не відбулися, іпотекодержателі та інші кредитори боржника відповідно до пріоритету їх зареєстрованих вимог мають право придбати предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна. У цьому випадку придбання предмета іпотеки іпотекодержателем оформлюється протоколом і актом про реалізацію предмета іпотеки у порядку, встановленому статтею 47 цього Закону, а нотаріус на підставі цього акта видає свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги не відбулися.
 
Згідно з частиною восьмою статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» 1999 року передбачено, що звернення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».
 
Відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.
 
Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя.
 
Оскільки статтею 575 ЦК України іпотеку визначено як окремий вид застави, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють звернути стягнення на іпотечне майно для задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Отже, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов`язань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку».
 
Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/10127/14-ц (провадження № 14-428цс18).
 
Вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей  89, 263-264, 382 ЦПК України повно та всебічно з`ясували обставини справи, надали належну правову оцінку доводам сторін, наданим ними доказам та дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 , оскільки заявником не надано суду доказів на існування обставин щодо наявності у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення, наявності заборгованості перед іншими іпотекодержателями та доказів порушення дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку». 
 
Висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.
 
Доводи касаційної скарги про те, що норми Закону України «Про іпотеку» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, на увагу не заслуговують та спростовуються висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року.
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2018 року     та постанову Запорізького апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року залишити без змін.  
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               Д. Д. Луспеник
І. А. Воробйова 
Б. І. Гулько