УХВАЛА

28 січня 2020 року 
м. Київ

Справа №  918/580/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Волковицької Н. О. - головуючого, Кушніра І. В., Мачульського Г. М., 

розглянувши матеріали касаційної скарги Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" 
на рішення Господарського суду Рівненської області від 22.10.2019 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.12.2019 у справі
за позовом Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" 
до  ОСОБА_1 
про стягнення 242 805, 99 грн,

ВСТАНОВИВ:
21.01.2020 до Касаційного господарського суду надійшла касаційна скарга Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення Господарського суду Рівненської області від 22.10.2019 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.12.2019 (повний текст складено 18.12.2019) у справі №   918/580/19, надіслана скаржником поштою 27.12.2019. 
У вказаній касаційній скарзі заявник просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій у справі № 918/580/19 щодо відмови у задоволенні позовних вимог та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Доводи касаційної скарги зводяться до того, що судами попередніх інстанцій неправомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення нарахувань за користування кредитом відповідно до умов кредитного договору б/н від 11.05.2011 (Умов та Правил надання банківських послуг "Кредитний ліміт"), оскільки відповідач шляхом підписання заявки на встановлення кредитного ліміту приєднався до Умов у редакції від 11.05.2011 та Правил надання банківських послуг у редакції, які діяли на час підписання такої заявки та якими встановлено відсотки та пеня за несвоєчасне повернення кредитних коштів.
Дослідивши матеріали касаційної скарги та ретельно перевіривши доводи скаржника, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
Як убачається, оскаржуваним рішенням Господарського суду Рівненської області від 22.10.2019 у справі № 918/580/19, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.12.2019, відмовлено у задоволенні позову Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення 242 805, 99 грн заборгованості за договором б/н від 11.05.2011, у тому числі 80 790, 97 грн заборгованості по процентам за користування кредитом, 150 949, 38 грн пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за цим договором та 11 065,64 грн заборгованості з оплати комісії за користування кредитом.
Вказані рішення судів із посиланням на правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2018 у справі № 342/180/17, обґрунтовані тим, що позивачем не надано належних доказів оформлення та відповідно отримання позичальником Пам`ятки Клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, Правил надання послуг і Тарифів, що в сукупності із Заявою, свідчило б про укладенння у належній формі договору про надання банківських послуг, а також доказів погодження сторонами умов щодо нарахування пені, нарахування та розмірів процентів за користування кредитними коштами та комісії банку. 
Зі змісту вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду, убачається, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк").
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2018 у справі                       № 342/180/17 зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.
З огляду на викладене немає підстав вважати касаційну скаргу позивача обґрунтованою, оскільки Верховний Суд вже викладав у своїй постанові висновок щодо питання правильного застосування норми права, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
Так, стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 
За приписами пункту 1 частини другої статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд вже викладав у своїй постанові висновок щодо питання правильного застосування норми права, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку. 
Подана касаційна скарга зводиться до висловлення незгоди з прийнятим судовим рішенням, викладення власного бачення у питанні застосування правових норм, є проханням про повторний перегляд справи та переоцінку встановлених судами обставин, що виходить за межі повноважень Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
Приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Суд) як джерело права.
Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" заява           № 52854/99).
Не можна розглядати перегляд, як замасковану апеляцію. Відступи від цього принципу виправдані лише тоді, коли вони необхідні за обставин суттєвого та неспростовного характеру.
Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення Господарського суду Рівненської області від 22.10.2019 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.12.2019 у справі №   918/580/19 на підставі пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 293 ГПК України.
Керуючись статтями 233, 234, 235, пунктом 1 абзацу 1 частини другої статті 293 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення Господарського суду Рівненської області від 22.10.2019 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.12.2019 у справі                          №   918/580/19.
2. Матеріали касаційної скарги на 12 (дванадцяти) аркушах, у тому числі оригінал платіжного доручення від 26.12.2019 № PROM6BR5Q6 про сплату судового збору,  повернути скаржникові.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                Н. О. Волковицька

Судді                                                                                          І. В. Кушнір 

Г. М. Мачульський