23.01.20
22-ц/812/183/20
Єдиний унікальний номер судової справи 490/2620/19 
Провадження № 22-ц/812/183/20 Суддя-доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.

Постанова
іменем України

23 січня 2020 року                                                                          м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого - Самчишиної Н.В.,
суддів: Прокопчук Л.М., Царюк Л.М.,
із секретарем судового засідання – Біляєвою В.М.,
за участю: 
- представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , 
- представника відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 , на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 грудня 2019 року про відмову у забезпеченні позову, постановлену під головуванням судді Висоцької Г.А. в приміщенні цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна шляхом визнання права власності на частку майна,
встановив:
В червні 2019 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 , в якій просив встановити факт їх проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2012 року по 08 червня 2019 року, визнати спільною власністю позивача та відповідача земельні ділянки площею 0, 0626 га, 0,02 га, 0,0602 га, 0,022 га, збудований, але не прийнятий в експлуатацію садовий будинок з господарськими приміщеннями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , та рухоме майно, провести поділ цього майна відповідно до запропонованого ним варіанту, та визнати частину майна власністю позивача.
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 вересня 2019 року відкрито провадження у справі та справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження.
27 червня 2019 року та 23 жовтня 2019 року позивач уточнив позовні вимоги щодо обсягу майна, яке підлягало поділу.
29 листопада 2019 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подана заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все нерухоме та рухоме майно, що підлягало поділу.
Ухвалою судді Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 грудня 2019 року у задоволенні заяви представника позивача адвоката Усікова О.В. відмовлено з мотивів відсутності ідентифікації майна, яке не має вартісних показників, а також недоведеності необхідності забезпечення позову.
В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 просив скасувати ухвалу суду, посилаючись на її незаконність, та постановити нову, якою забезпечити поданий ним позов.

                                                                                                       -2-
Стверджував, що відповідач 23 листопада 2019 року відчужила транспортний засіб, що був ними придбаний в інтересах сім`ї. 
Крім цього, позивач дізнався, що відповідач частину майна, що входить до предмету спору, а саме 3 системи кондиціювання (спліт – системи) «Chigo», що перебувають в орендованому приміщенні кав`ярні, пообіцяла віддати власнику цього приміщення в рахунок орендної плати. 
Також, 10 вересня 2019 року відповідач звернулась до Вознесенського МРВУПО Миколаївської області про зміну кодів доступу до вищезазначеного в позові будинку.
Крім того, на його думку, в уточненій позовній заяві міститься достатня інформація щодо ідентифікації спірного майна, яка представником відповідача не заперечувалася. 
До того ж, суд не врахував адекватності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і вимогами позову.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_4 , посилаючись на правильність висновків суду щодо відсутності підтвердження наміру відповідачки розпорядитися спірним майном, просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення із наступних підстав.
Відповідно до змісту статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Положеннями статті 150 ЦПК України, встановлені види забезпечення позову та зазначено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.
Процесуальним законом визначено обов`язок заявника вказати предмет позову та обґрунтувати необхідність забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення. У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів інших осіб, які можуть отримати статус учасника справи; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, яку заявник має намір пред`явити, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту. Крім того, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
                                                                                                       -3-
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
За роз`ясненнями, викладеними у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22 грудня 2006 року зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовними вимогами. 
Як вбачається із матеріалів справи, позивачем заявлені вимоги майнового характеру щодо визнання спільною сумісною власністю та поділу придбаного за час спільного проживання з відповідачем однією сім`єю нерухомого та рухомого майна.
Відмовляючи в обраному позивачем способі забезпечення позову, суд першої інстанції, виходив із того, що позивачем не надано доказів про те, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Колегія суддів вважає такі висновки суду правильними, оскільки заявник не довів намірів відповідача відчужити спірне майно або чинити перешкоди у виконанні рішення суду. 
Посилання в заяві як на підставу забезпечення позову на ймовірну можливість продажу відповідачем спільного майна без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для її задоволення. 
Такого висновку щодо застосування зазначених норм процесуального права дійшов Верховний Суд, виклавши її в постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 761/39201/18.
Сама по собі зміна порядку охорони будинку не свідчить про наміри відповідачки реалізувати будинок, а посилання позивача щодо її розпорядження рухомим майном є припущенням, оскільки не підтверджуються матеріалами справи. 
Крім того, одночасно позивач посилався на неможливість ним ідентифікувати та оцінити вартість рухомого майна, що перебуває у відповідача та йому недоступне.
Між тим таку інформацію позивач міг отримати у відповідача, за його бажанням.
В той же час, у разі неможливості подати такі відомості при зверненні із даною заявою про забезпечення позову, позивач може їх надати у подальшому, повторно звернувшись з клопотанням, або використати надані йому процесуальні права у відповідності до порядку, визначеному главою 5 ЦПК України.
Таким чином позивач, вимагаючи накласти арешт на рухоме майно без ідентифікуючих його ознак, не надав не тільки належного переліку майна, щодо якого просив застосувати арешт, та, зокрема, не звернувся із таким проханням до суду у відповідності до вказаного вище порядку.
Разом з тим, колегія суддів враховує, що такий захід забезпечення позову як накладення арешту на майно може бути забезпечено тільки за наявності ідентифікуючих ознак цього майна, його місця знаходження та таке інше.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржена ухвала суду першої інстанції про відмову в забезпеченні позову шляхом накладення арешту на нерухоме і рухоме майно, постановлена судом з дотриманням норм процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

 
                                                                                                       -4-
 
Між тим, це не перешкоджає позивачу звернутися з аналогічною заявою про забезпечення позову при наявності доказів наміру або дій відповідача, які б могли істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
 
Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, постановлена з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для її скасування не вбачається.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                Н.В. Самчишина

Судді:                                                        Л.М. Прокопчук 

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 23 січня 2020 року.