ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

29 січня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 808/2371/18	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Малиш Н.І. (доповідач),
                               суддів:  Баранник Н.П., Щербака А.А.,     
за участю секретаря судового засідання Яковенко О.М., 
          розглянувши у відкритому судовому засіданні  в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року (суддя 1-ї інстанції Калашник Ю.В.) у справі №808/2371/18 за позовом   ОСОБА_1 до  Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України    про скасування протоколу та зобов`язання вчинити певні дії,- 

ВСТАНОВИВ:

          Позивач у червні 2019р. Звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про скасування протоколу №1 житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 24.01.2018; зобов`язання житлову комісію військової частини НОМЕР_2 поновити позивача на облік як особу, що потребує поліпшення житлових умов при звільнені з військової служби.
На обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 21.11.1983 по 02.12.2017 перебував на військовій службі. За період служби в лавах збройних сил позивача поставлено на облік, як особу, яка потребує поліпшення житлових умов. 02.12.2017 наказом командира військової частини №68-РС позивача звільнено у запас в зв`язку з закінченням строку контракту. 24.01.2018 за наслідками засіданням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 позивача знято з обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов, про що того ж дня винесено відповідний протокол. Вважає, що таке рішення  суперечить вимогам чинного законодавства. З посиланням на приписи п.3 ч.1 ст. 12 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та п.3 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями”, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1081 від 03.08.2006, оскільки  позивач має 34 роки вислуги на військовій службі, а відтак законодавством України гарантовано військовослужбовцям, які мають вислугу понад 20 років право на забезпечення жилими приміщеннями для постійного користування. Крім того за період проходження військової служби позивач отримав захворювання, котре призвело до інвалідності, яке пов`язане з проходженням військової служби. 
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 05 листопада 2019р. у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти по справі нове рішення, яким позов задовольнити.
Апеляційна скарга обґрунтована неврахування судом першої інстанції всіх доводів позивача та норми  чинного законодавства, а саме  Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та п.3 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями”, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1081 від 03.08.2006.
Відповідач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Сторони  повідомлені про день розгляду справи.
Сторони до суду апеляційної інстанції не з`явились. Повідомлені про день та час розгляду справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Враховуючи вказану норму законодавства, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу справи не здійснювалось.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, 16.03.2010 ОСОБА_1 , уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
13.06.2015 наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 126 відповідно до п. 8 ст. 23 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” старшому прапорщику ОСОБА_1 техніку частини продовжено строк військової служби понад встановлені строки на період з 13.06.2015 до оголошення демобілізації.
02.10.2017 ОСОБА_1 подано рапорт командиру в/ч НОМЕР_1 про звільнення з військової служби у запас як військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом, дію якого було продовжено понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації та який вислужив не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту.
02.12.2017 наказом командувача військ оперативного командування “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” № 68-РС старшого прапорщика ОСОБА_1 , техніка транспортного відділу 331 складу топографічних карт звільнено з військової служби у запас за пунктом “ї” (які в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу, крім випадків, визначених абз. 2 ч.3 ст.23 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
24.01.2018, на засіданні житлової комісії військової частини НОМЕР_1 , старшого прапорщика ОСОБА_1 знято з обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов, про що свідчить витяг з протоколу №    1 від 24.01.2018. Підставою слугувало те, що старший прапорщик ОСОБА_1 був звільнений у запас за пунктом “ї” (які в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу, а відтак він втратив можливість перебування на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов.
Вважаючи прийняте житловою комісією військової частини НОМЕР_1 рішення протиправним, позивач звернувся до суду із позовом про його скасування та зобов`язання вчинити певні дії. 
Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову дійшов висновку про правомірність рішення відповідача.
Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції доходить наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У свою чергу, п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
Публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна із сторін здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна із сторін є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Водночас, за приписами п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України, суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
При цьому, відповідно до частини 2   статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є також держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Як вбачається з адміністративного позову, позивач просить суд визнати протиправним рішення про зняття його з квартирного обліку та зобов`язати відповідача відновити ОСОБА_1 на квартирному обліку.
Суд зазначає, що у даній справі спір пов`язаний з реалізацією житлових прав громадян, зокрема, права на відновлення військовослужбовця на квартирний облік, тобто із цивільним правом. Відповідач у таких відносинах владних управлінських функцій щодо позивача не здійснює, а є особою, яка представляє власника майна житлового фонду. Право, за захистом якого звернувся до суду позивач, виникає із житлових правовідносин.
Спір про захист права конкретної фізичної особи на житло є не публічним, а приватно-правовим. Держава, юридичні особи публічного права, можуть бути учасниками цивільних відносин, а розгляд такого спору між ними проводиться за правилами цивільного судочинства.
За змістом   статті 19 Цивільного процесуального кодексу України під цивільною юрисдикцією розуміється компетенція загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.
У порядку цивільного судочинства суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема, спори, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 19 ЦПК України).
Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Житлові спори - особливий різновид спорів, що стосується житлових прав та інтересів громадян і організацій.
У порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття з такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов`язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання в належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень як відповідача.
Враховуючи зазначені норми законодавства,  спори про взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки в такому випадку особа звертається до суду за захистом порушеного цивільного права, отже, цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, а пов`язаний з вирішенням питання щодо права на житло.
Аналогічні за змістом висновки щодо застосування зазначених норм права містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019р. (справа №826/7399/18) від 21.03.2018 (справа № К/9901/12678/18 (826/6244/15) та в постановах Верховного Суду України від 16.12.2015 (справа № 6-2139цс15) і від 02.03.2016 (справа № 6-14цс16), 
Враховуючи вищевикладене та правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, щодо розгляду спору по суті.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі, зокрема, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Враховуючи зазначене, даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства,  а відтак рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.
Роз`яснити позивачу, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Згідно з п. 4 ч. 1ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст.ст.  229, 315, ст. 317, 319, ст.ст. 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  – задовольнити частково.
Рішення  Запорізького окружного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року у справі №808/2371/18 за позовом   ОСОБА_1 до  Військової частини НОМЕР_1 – скасувати та закрити провадження у справі.
Постанова  набирає законної сили з дати її прийняття  та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня  складення повного судового рішення.
                    Повне судове рішення складено 30 січня 2020року.     

Головуючий - суддя                                                                      Н.І. Малиш 

                               суддя                                                                      Н.П. Баранник 

                               суддя                                                                      А.А. Щербак