Ухвала
19 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 185/2958/19
провадження № 51-4328км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
прокурора                                                    ОСОБА_4 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні справу за касаційною скаргою представника Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк
 (далі – АТ «ПУМБ») ОСОБА_5 на постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 29 липня 2019 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини 
В межах кримінальної справи № 81-1387, яку було порушено органом досудового розслідування на підставі заяви Закритого акціонерного товариства «Донгорбанк»
(далі – ЗАТ «Донгорбанк») про скоєний щодо нього злочин, за обвинуваченням ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 27 ч. 5 ст. 191, ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 366 Кримінального кодексу України (далі – КК), постановою слідчого СУ ГУМВС України в Донецькій області від  05 серпня 2009 року з метою забезпечення цивільного позову в кримінальному провадженні було накладено арешт на нежитлову будівлю та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
27 травня 2010 року у кримінальній справі № 81-1387 досудове слідство закінчено
та її разом з обвинувальним висновком спрямовано для розгляду до Калінінського районного суду м. Донецька. 
21 червня 2011 року Калінінський районний суд м. Донецька постановив обвинувальний вирок (судова справа №1-85/11) за обвинуваченням ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у скоєнні злочинів, передбачених 2 ст. 27 ч. 5 ст. 191, ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 366 КК. При цьому суд не вирішив питання щодо майна, на яке слідчий наклав арешт згідно п. 8 ч. 1 ст. 324 КПК 1960 року.
Апеляційний суд Донецької області (справ № 11/0590/1520/2012) ухвалою від 
11 травня 2012 року вирок Калінінського районного суду м. Донецька від 21 червня 2011 року скасував, а кримінальну справу повернув прокурору Донецької області для організації проведення додаткового досудового слідства. За ухвалою цього суду не прийнято рішення щодо арештованого майна, проте запропоновано
ЗАТ «Донгорбанк» пред`явити цивільний позов у кримінальній справі з огляду на те, що банк визнано цивільним позивачем за відсутності цивільного позову.
Кримінальна справа № 81-1387, яку після проведення додаткового розслідування направлено для розгляду до Калінінського районного суду м. Донецька, обліковується за цим судом. 
Апеляційний суд Харківської області рішенням від 16 березня 2017 року в цивільній справі № 2034/2-5261/11 частково задовольнив позов АТ «ПУМБ» до ОСОБА_10 та звернув стягнення на предмет іпотеки – земельну ділянку та нежитлову будівлю промислового комплексу, літ. А-1, загальною площею 3562,70 квадратних метрів,
що розташовані за вказаною вище адресою(далі–Предмет іпотеки).
03 квітня 2019 року АТ «ПУМБ звернулося з клопотанням про зняття арешту з майна, накладеного на підставі постанови слідчого СУ ГУМВС України в Донецькій області
від 05 серпня 2009 року б/н у кримінальній справі щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області.
Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області постановою від 
05 квітня 2019 року відмовив у задоволенні заяви АТ «ПУМБ» про скасування арешту з майна – Предмету іпотеки.
Дніпровський апеляційний суду ухвалою від 29 липня 2019 року апеляцію представника АТ «ПУМБ» залишив без задоволення, а постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2019 року – без змін.
Вимоги і доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі представник АТ «ПУМБ» ОСОБА_5 ставить вимогу про скасування постановлених судових рішень з підстав істотного порушення кримінально-процесуального закону та неправильного застосування кримінального закону. Зокрема зазначає, що банк опинився у стані невизначеності та в замкнутому правовому колі
у зв`язку з неврегульованістю положень КПК 1960 та КПК 2012 років про скасування арешту на майно за обставин, що виникли в цьому провадженні. 
Зазначає, що АТ «ПУМБ» просило суд першої інстанції скасувати арешт з майна, накладений у кримінальній справі № 81-1387, яку порушено за заявою банку. Слідчим накладено арешт з метою забезпечення цивільного позову, якого банком
в кримінальному провадженні подано не було. Звертає увагу, що АТ «ПУМБ» просило суд скасувати арешт не з усього майна, на яке під час досудового слідства у кримінальній справі № 81-1387 накладено арешт, а лише з майна, що є Предметом іпотеки. На це майно банк має право звернути стягнення на підставі рішення Апеляційного суду Харківської області від 16 травня 2017 року в цивільній справі.
З часу тимчасової окупації м. Донецька минуло вже п`ять років, операція Об`єднаних сил триває, а АТ «ПУМБ» до теперішнього часу позбавлено прав щодо задоволення своїх законних вимог відповідні до положень договору іпотеки від 14 травня 2007 року № 06
і Закону України «Про іпотеку». 
Водночас обтяження у виді арешту на майно на підставі рішення слідчого у кримінальній справі триває вже 10 років. Воно безпідставно створює перешкоди
АТ «ПУМБ» у реалізації свого права у законній спосіб звернути стягнення на Предмет іпотеки за рішенням Апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2017 року.
Вимоги обґрунтовує також змістом ст. 6 Конвенції про захист прав людини
і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція), висновками, викладеними в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі–ЄСПЛ) від 22 грудня 2009 року у справі «Безімянна проти Росії» та від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції».
Представник банку вказує, що суд першої інстанції, відмовляючи у скасуванні арешту, накладеного на майно в межах, та апеляційний суд, залишаючи апеляцію без задоволення, належної уваги на вказані обставини не звернули, обмежившись формальною вказівкою про розгляд справи в порядку, передбаченому КПК 1960 року, де законодавцем не передбачена така можливість на цій стадії кримінального провадження. 
Оскільки Конвенція є частиною національного законодавства України, вважає,
що є підстави для скасування накладеного арешту незважаючи на те, що за КПК 1960 року суд може прийняти рішення щодо арешту лише після постановлення за результатами судового розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_4 заперечила проти задоволення касаційної скарги, вважала
її такою, що не підлягає розгляду в суді касаційної інстанції, а ухвала Дніпровського апеляційного суду від 29 липня 2019 року, на її думку, не є предметом касаційного оскарження, з огляду на що провадження підлягає закриттю. Зазначила, що суди правильно застосували норми КПК 1960 року.
Мотиви Суду 
1. Відповідно до ст. 2 КПК 1960 року завданнями кримінального судочинства є охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть у ньому участь, а також швидке і повне розкриття злочинів, викриття винних та забезпечення правильного застосування Закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий
до відповідальності і жоден невинний не був покараний.
Відповідно до п. 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК 2012 року питання про зняття арешту накладеного  на майно під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
У судовому провадженні, яке здійснюється відповідно до КПК 1960 року, у разі надходження від учасників процесу клопотань, зокрема щодо зміни або скасування запобіжного заходу, арешту майна чи відсторонення від посади, суд має керуватися положеннями цього Кодексу. 
Статтею 126 КПК 1960 року передбачено, що накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Якщо арешт на майно було накладено в межах кримінального провадження, порушеного до набрання чинності КПК 2012 року, і справа на цей час не надійшла до суду, питання щодо скасування такого заходу забезпечення вирішується слідчим. Після надходження кримінальної справи до суду питання щодо скасування арешту може бути вирішено судом під час винесення вироку.
Арешт на майно – Предмет іпотеки – було накладено слідчим в ході досудового слідства у кримінальній справі під час дії КПК 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. 
З урахуванням зазначеного, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання 
про припинення арешту майна, поширюються норми КПК 1960 року. Відповідно до ст. 126 цього Кодексу арешт на майно міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Положеннями цього Кодексупередбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства або одночасно з винесенням постанови про її закриття (ч. 1 ст. 214),
або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (ч. 6 ст. 126). 
Відповідно до ст. 383 КПК 1960 року вкасаційному порядкуможуть бути перевірені вироки і постановиапеляційного суду, постановлені ним вапеляційному порядку.
У касаційному порядку також можуть бути перевірені вирокимісцевих судів, постанови (ухвали) цих судів у справах про застосуванняпримусових заходів виховного
чимедичного характеру, інші постанови (ухвали), які перешкоджають подальшому провадженню у справі, ухвали апеляційного суду, постановлені щодо цих вироків, постанов (ухвал), крім випадків, коли апеляційною інстанцією зазначені рішення скасовано, а справу направлено на нове розслідування чи новийсудовий розгляд, а також ухвали апеляційного суду, постановлені ним в апеляційному порядку щодовидачі особи (екстрадиції).
З огляду на буквальне тлумачення закону касаційна скарга на постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 29 липня 2019 року формально не може бути предметом розгляду суду касаційної інстанції.
Разом із тим відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У цій статті закріплено принцип доступу до правосуддя. Таким доступом згідно зі стандартами ЄСПЛ є здатність особи безперешкодно отримати судовий захист у виді незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Зокрема, правові позиції ЄСПЛ щодо реалізації зазначеного права викладені у рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безімянна проти Росії» (заява № 21851/03),
де суд констатував порушення самої суті права заявника на доступ до суду, а отже, порушення п. 1 ст. 6 Конвенції, вказавши, що заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні суди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю в судовому вакуумі
без будь-якої вини з її боку. 
Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції».
2. Так, із матеріалів провадження встановлено, що в кримінальній справі щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 27 ч. 5 ст. 191, ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 366 КК, було ухвалено обвинувальний вирок. Апеляційний суд Донецької області ухвалою від 11 травня 2012 року цей вирок скасував, а справу направив на додаткове розслідування до Прокуратури Донецької області.
Згідно з повідомленням судді Калінінського районного суду м. Донецька   ОСОБА_11 
від 22 січня 2014 року за вихідним № 852/14, що надійшло на адресу Харківського районного суду Харківської області, кримінальна справа № 81-1387 (судова справа № 0522/6038/2012 (1/256/30/2014) перебувала в провадженні судді Калінінського районного суду м. Донецька і станом на 22 січня 2014 року її розглянуто не було. Наступне судове засідання було призначено на 28 січня 2014 року.
При цьому відомості, що кримінальну справу розглянуто та у справі ухвалено вирок або закрито провадження і вказані рішення набрали чинності, у наданих суду матеріалах відсутні. 
Як визначено у ч. 3 ст. 1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку із проведенням антитерористичної операції» справи, розгляд яких не закінчено і які перебувають у провадженні місцевих, апеляційних судів, розташованих у районі проведення антитерористичної операції, в разі неможливості здійснювати правосуддя передаються судам відповідно до встановленої згідно з цим Законом підсудності протягом 10 робочих днів з дня прийняття розпорядження головою відповідного вищого спеціалізованого суду. 
За розпорядженням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 2710/38-14 від 02 вересня 2014 року територіальна підсудність у кримінальних справах/провадженнях, які раніше перебували на розгляді в Калінінському районному суду м. Донецька, визначена за Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області.
Однак до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області кримінальна справа № 0522/6038/2012 (1/256/30/2014) за обвинуваченням ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 27 ч. 5 ст. 191, ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 366 КК
з Калінінського районного суду м. Донецька не надходила, у провадженні суду
не перебуває, про що вказано в оскарженій постанові суду першої інстанції.
Згідно з повідомленням СУ ГУНП в Донецькій області від 11 лютого 2019 року за вихідним № 1145/20-2019 кримінальна справа № 81-1387 до слідчого управління для проведення додаткового розслідування не надходила і на той час в провадженні не перебувала. 
За повідомленням прокуратури Донецької області від 15 квітня 2019 року за вихідним № 19-169вих-19 кримінальну справу № 81-1387 з 28 січня 2014 року і до часу надіслання цього повідомлення із суду до прокуратури повернуто не було.
3. Статтею 524 КПК 2012 року визначено умови відновлення втрачених матеріалів кримінального провадження, згідно з якою відновленню підлягають втрачені матеріали в тому кримінальному провадженні, яке завершилося ухваленням вироку суду.
Однак ні КПК 2012 року, ні КПК 1960 року не передбачають можливості відновлення матеріалів кримінального провадження та кримінальної справи, провадження за якими не закрито, на підставі остаточного рішення суду. 
Також ними не передбачено відновлення матеріалів кримінального провадження прокурором або органом досудового розслідування у випадках, коли провадження передане для здійснення судового розгляду з обвинувальним актом і матеріали не перебувають у їх провадженні.
З огляду на викладене заслуговують на увагу доводи про відсутність належного законодавчого забезпечення щодо ефективного усунення порушення прав та інтересів АТ «ПУМБ» внаслідок обмеженої процесуальної можливості їх відновити засобами кримінального процесуального характеру у зв`язку з нормативною неврегульованістю відповідних положень КПК 1960 та КПК 2012 років. 
4. З урахуванням окремих аспектів цього провадження фактично утворився правовий стан, за якого унеможливлюється реалізація права звернення стягнення на Предмет іпотеки, яке надано за рішенням суду іншої юрисдикції. Попередньо ухвалене рішення слідчого в кримінальній справі, постановлене саме з метою забезпечення права АТ «ПУМБ» через накладення арешту і в такий спосіб унеможливлення переходу прав власності за злої волі обвинувачених до інших осіб на шкоду інтересам іпотекодержателя, практично стає на заваді реалізації права на звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду в цивільній юрисдикції.
Стосовно Предмета іпотеки між ЗАТ «Донгорбанк» та Приватною фірмою «Весна»
(далі – ПФ «Весна») було укладено договір іпотеки  від 14 травня 2007 року № 06,
за яким в іпотеку банку надано Предмет іпотеки на забезпечення укладеного 14 травня 2007 року кредитного договору № 6 між ЗАТ «Донгорбанк» (правонаступником усіх прав та зобов`язань якого є АТ «ПУМБ») і ТОВ Фірма «УКАН». 
За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 15 травня 2007 року в цьому реєстрі зареєстровано обтяження – заборона на Предмет іпотеки на підставі зазначеного вище договору іпотеки (реєстровий № 2839, реєстраційний номер обтяження № 4951300 та № 4951392 від 15 травня 2007 року).
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на Предмет іпотеки зареєстровані обтяження (реєстраційний номер обтяження № 8961144 та № 8961262 від 12 серпня 2009 року), а саме: арешти слідчого СУ ГУМВС України в Донецькій області на підставі постанови від 05 серпня 2009 року б\н у кримінальній справі
№ 81-1387 (вхідний № 1324) та постанови від 05 серпня 2009 року б\н у кримінальній справі № 81-1387 (вхідний № 1325) відповідно. Обтяження № 8961144 та № 8961262 від 12 серпня 2009 року зареєстровані на підставі постанови слідчого СУ ГУМВС України в Донецькій області від 05 серпня 2009 року у кримінальній справі № 81-1387 з метою забезпечення цивільного позову ЗАТ «Донгорбанк» і можливої конфіскації майна. 
Таким чином, арешт на майно у кримінальній справі № 81-1387 накладено і зареєстровано у реєстрі після укладення договору іпотеки та державної реєстрації іпотеки. Арешт, накладений на Предмет іпотеки, безпосередньо стосується прав АТ «ПУМБ» як правонаступника ЗАТ «Донгорбанк».
У клопотанні про скасування арешту майна АТ «ПУМБ» просило суд першої інстанції скасувати арешт з майна у кримінальній справі № 81-1387 не з усього майна, на яке під час досудового слідства у цій справі накладено арешт, а лише з Предмета іпотеки. 
У провадженні в цивільній справі колегія суддів Апеляційного суду Харківської області встановила, що право власності на Предмет іпотеки за договором від 14 травня 2007 року № 06 визнано за ОСОБА_10 згідно з рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 30 жовтня 2009 року. 
Проте на підставі вимог ст. 23, ч. 1 ст. 33і ст. 39 Закону України «Про іпотеку»,
де передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання і в разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, оскільки іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведено інформацію про обтяження майна іпотекою, суд звернув стягнення на предмет іпотеки за позовом АТ «ПУМБ». 
Суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції Українизобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцієюта законами України. Однією із загальних засад кримінального провадження згідно з п. 2 ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 9 КПК 2012 року є законність, що передбачає обов`язок суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. 
Правова позиція про те, що за правилами кримінального судочинства законом не передбачено вирішення вимог про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, як способу захисту зазначеного права (різновид негаторного позову) і виникають із цивільних правовідносин, та згідно з ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції, викладено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/1247/18 (провадження № 12-99гс19), від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) .
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом із кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (ч. 1 ст. 28 КПК 1960 року).
Проте АТ «ПУМБ» не є власником Предмета іпотеки, а накладення арешту на майно обмежує його право іпотекодержателя звернути стягнення на нього. 
При цьому сам Предмет іпотеки на праві власності належить фізичній
особі – ОСОБА_10 , який не є обвинуваченим у кримінальній справі та не є такою особою, що несе матеріальну відповідальність за дії обвинуваченого.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Безімянна проти Росії», «Пономарьов проти України», «Устименко проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нелюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а також фундаментальних порушень. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Законність як загальна засада кримінального провадження передбачає також, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ.
Відповідно до ст. 126 КПК 1960 року, який був чинним на час накладення слідчим арешту на Предмет іпотеки, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.  
Правова природа арешту майна не змінилася з прийняттям чинного КПК 2012 року, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.
КПК 2012 року передбачає, що у разі, якщо право власності особи порушене у кримінальному провадженні, така особа, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту і вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків
чи законних інтересів, у порядку, передбаченому цим Кодексом. Порядок скасування арешту, накладеного на майно в межах кримінального провадження, встановлюється ст.174 КПК 2012 року, і відповідно підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства.
Висновок про такий порядок скасування арешту, накладеного на майно в межах кримінального провадження, викладено Великою Палатою Верховного Суду
у постановах від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17 (провадження
№ 14-119цс18), від 28 листопада 2018 року у № 636/959/16-ц (провадження
№ 14-366цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 640/17552/16-ц (провадження
№ 14-418цс18), від 27 березня 2019 року у справі № 202/1452/18 (провадження
№14-559цс18), а також від 11 вересня 2019 року у справі № 504/1306/15-ц (провадження № 14-323цс19).
Арешт майна має тимчасовий характер і його тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. 
Обтяження у виді арешту на предмет іпотеки створює перешкоди АТ «ПУМБ»
у реалізації права на звернення стягнення на Предмет іпотеки згідно з рішенням Апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2017 року.
У зв`язку з перебуванням з 2014 року матеріалів кримінальної справи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях обґрунтовано спрогнозувати термін її розгляду і час ухвалення судового рішення, яким закінчується судовий розгляд (за процедурою КПК 1960 року), об`єктивно неможливо, як і те, що її фізично не знищено.
Відповідно до п. 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. 
Таким чином, скласти будь-який обґрунтований прогноз з огляду на розумні строки вирішення цього питання, чи пов`язати його вирішення з переконливим твердженням про настання прогнозованої події у конкретний час неможливо.
Відповідно втручання у право на звернення стягнення на Предмет іпотеки та фактично у право власності набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у ст. 3 Конституції України, ст. 13 Конвенції головному обов`язку держави утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати ефективний засіб їх юридичного захисту.
Водночас способів захисту права, порушеного внаслідок неприйняття у кримінальній справі процесуального рішення про скасування арешту майна, за встановлених обставин кримінальний процесуальний закон не передбачає. 
Однак нормативна неврегульованість порядку захисту права, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне за собою негативні наслідки від завад з боку органів державної влади в отриманні реальної можливості виправити стан, за якого необґрунтовано порушується законне право заявника, та викликає стан правової невизначеності протягом довготривалого часу.
Частиною 1 ст. 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій
і статус суддів» визначено, що Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи в такий спосіб судову практику на однакове застосування норм права.
У частині 5 ст. 431-1 КПК 2012 року зазначено, що суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати таке кримінальне провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Зважаючи на викладене, колегія суддів доходить висновку про необхідність передачі справи за касаційною скаргою представника АТ «ПУМБ» ОСОБА_5 на постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 29 липня 2019 року передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Враховуючи викладене, керуючись КПК 1960 року, ч. 4 ст. 441, ч. 5 ст. 434-1 КПК 2012 року, Суд
ухвалив:
справу за касаційною скаргою представника Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» ОСОБА_5 на постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 29 липня 2019 року передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді
 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                                ОСОБА_3