Справа № 442/7732/15-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Нагірна О.Б. 
Провадження № 22-ц/811/2942/18                 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 
Категорія:8

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 січня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.
секретаря: Куцика І.Б.
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 – ОСОБА_5 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 жовтня 2018 року, -
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про припинення права власності на 1/6 ідеальних частин квартири по АДРЕСА_1 із сплатою відповідачам грошової компенсації вартості їх часток та визнання права власності на квартиру в цілому..
В обгрунтування позову покликається на те, що їй на праві власності належить 5/6 ідеальних частин, а відповідачам по 1/6 ідеальної частини спірної нерухомості. З часу набуття права власності на квартиру, відповідачі жодного дня у ній не проживали, не брали участі в проведенні та оплаті ремонтних робіт, сплаті комунальних послуг. Таким чином, вважає, що має право, сплативши відповідачам грошову компенсацію вартості квартири, припинити їх право власності на належну їм частку, набувши права власності на квартиру в цілому.
ОСОБА_4 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про виділення 15/48 ідеальних часток квартири АДРЕСА_2 в натурі, надавши їй у власність житлову кімнату площею 16,7 кв м з доплатою в сумі 9101,01 грн. на 2,20 кв.м. додаткової площі.
В обґрунтування позову покликається на те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 01.08.2012 року залишено без змін рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 квітня 2011 року, додаткове рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 грудня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 березня  2012 року, з яких вбачається, що за ОСОБА_3 і ОСОБА_6 визнано право за кожним по 5/48 ідеальних часток спірної квартири. 12.09.2014 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , подарували належні їм частки в квартирі ОСОБА_4 . Таким чином, позивачці за зустрічним позовом належить15/48 ідеальних часток спірної квартири, а відповідачу за зустрічнимним позовом ОСОБА_1 належить 33/48 ідеальних часток . Просить виділити їй в натурі житлову кімнату площею 16,7 кв.м. з доплатою в сумі 9101,01 грн на 2,20 кв.м. додаткової площі, оскільки саме в цій кімнаті вона проживала протягом п`яти років, проводила її ремонт.
Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні - відмовлено.
В задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про виділення частки в натурі – відмовлено.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1  – ОСОБА_2 , вапеляційній скарзі покликається на те, що при оцінці часток в спірній квартирі судом не враховано та не досліджено тієї обставини, що відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно співвласниками квартири є всі учасники даної справи, при цьому відповідачам належить по 5/48 ідеальних часток квартири. Представником відповідачів за первісним позовом до матеріалів справи долучено копію договору дарування, відповідно до якого ОСОБА_6 та ОСОБА_3 подарували ОСОБА_4 свої частки, разом з тим з витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно частки відповідачів залишились таким ж, як встановлено рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 18.04.2011 року. Відтак, висновок суду про те, що ОСОБА_4 належить 15/48 спірної квартири не відповідає інформації, зазначеній у витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. Вважає безпідставним висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем у справі ОСОБА_4 в спірній квартирі проводився ремонт, придбавались меблі та здійснювалось утримання спірної квартири. Апелянт вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги положення ст. 151 ЖК УРСР, відповідно до якої, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, проводити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію, чого відповідачі не виконують. Крім цього, з моменту набуття права власності на спірну квартиру вони не виконували своїх обов`язків, як власники квартири, так як капітальний та поточний ремонт будинку з моменту набуття права власності і по сьогоднішній день проводився позивачем, без будь - якої їх матеріальної чи трудової участі. Враховуючи наведене просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 – ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
 
Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном.
Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з положеннями ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 09.02.1999, квартира АДРЕСА_2 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_1 .
Свідоцтвом про право на спадщину за законом підтверджується, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зверталась до державного нотаріуса Стебницької державної нотаріальної контори та успадкувала по 1/3 ідеальної частини квартири АДРЕСА_2 після смерті свого чоловіка, ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та після смерті свого сина, ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ).
Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19.05.2008  ОСОБА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності 3/6 частини квартири АДРЕСА_2 .
З ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 01.08.2012 вбачається, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 квітня 2011 року визнано частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом №1194 та №1196 від   13 листопада 2007 року, виданих на ім`я ОСОБА_1 . Стебницькою державною нотаріальною конторою. Визнано за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за законом на 3/12 ідеальних частин квартири АДРЕСА_3 , що відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_4 після смерті чоловіка ОСОБА_8 . Визнано за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за законом на 5/48 ідеальних частин квартири АДРЕСА_3 та на 1/8 частини решти спадкового майна, що відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_5 після смерті сина ОСОБА_7 . Визнано за ОСОБА_3 право власності у порядку спадкування за законом на 5/48 ідеальних частин квартири АДРЕСА_3 та на 1/8 частину решти спадкового майна, що відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_5 після смерті батька ОСОБА_7 . Визнано за ОСОБА_6 право власності у порядку спадкування за законом на5/48 ідеальних частин квартири АДРЕСА_3 та на 1/8 частину решти спадкового майна, що відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_5 після смерті батька ОСОБА_7 
Додатковим рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 грудня 2011 року доповнено резолютивну частину рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 квітня   2011 року  та визначено ОСОБА_3 додатковий тримісячний строк на прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_7 з моменту набрання рішенням законної сили.
Тобто, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 01.08.2012, залишено без змін рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 квітня 2011 року, додаткове рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 грудня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 березня  2012 року, відповідно до яких за ОСОБА_3 і ОСОБА_6 визнано право власності в порядку спадкування за законом за кожним на 5/48 ідеальних частин спірної квартири.
Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.03.2014 ОСОБА_4 успадкувала 5/48 ідеальних частин квартири АДРЕСА_1 після смерті свого чоловіка, ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Згідно договору дарування від 12.09.2014 ОСОБА_3 та ОСОБА_6 подарували ОСОБА_4 належні їм частки в квартирі, що становлять 10/48 ідеальної частки в спірній квартирі.
З долученого до матеріалів справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.09.2014 вбачається, що ОСОБА_4 належить на праві спільної часткової власності 10/48 в квартирі АДРЕСА_1 , підстава набуття - договір дарування.
Долученими до матеріалів справи Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії ЕУА №991005, виданим 21.03.2014 року підтверджується належність ОСОБА_4 5/48 часток у квартирі АДРЕСА_1 , яку вона успадкувала після смерті чоловіка, а Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії НАО №747752, виданим 12.09.2014 року підтверджується належність ОСОБА_4 10/48 часток у квартирі АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування 10/48 часток, що спростовує доводи апелянта про те, що ОСОБА_4 належить лише 5/48 часток у спірній квартирі.
Суд першої інстанції, встановивши, що частка в спірній квартирі, яка належить на праві власності ОСОБА_4 становить 15/48 ідеальних часток, тобто, приблизно 31%, дійшов до вірного висновку, що така частка не може бути визначене судом, як незначна.
Відповідно до ч.1 ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п.п.1-3 ч.1 ст.365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.
 
Із роз`яснень, викладених у п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 4 жовтня 1991р. «Про практику застосування законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» вбачається, що якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.
 
При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди-судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи.
 
Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.
 
В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею.    
 
Обґрунтовуючи позов, позивачка за первісним позовом, посилалась на те, що частка відповідачів у спільному майні є незначною, останні не проживають у спірній квартирі, не виконують своїх обов`язків як власники щодо утримання житла, що на її думку є підставами для припинення права власності відповідачів на спірну частину квартири.
Відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Згідно абз. 3 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи.
Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ (з п. 42. Рішення ЄСПЛ в справі «Андрій Руденко проти України») слідує, що внесення вартості частки у власності на депозитний рахунок суду першої інстанції було і залишається передумовою винесення судом рішення про припинення права на частку у спільному майні.
Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи №731 ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 становить 553 377 грн. Ринкова вартість 2,20 кв м такої квартири становить 19 925 грн.
Однак, при зверненні з позовом до суду, так і протягом усього розгляду справи позивачем за первісним позовом не було внесено на депозитний рахунок суду вартість частки квартири, що належить відповідачу.
Сума компенсації не була внесена на рахунок і під час розгляду справи апеляційним судом. 
Враховуючи те, що обов`язковою умовою припинення права власності співвласника на частку у спільному майні є попереднє внесення вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, з врахуванням того, що позивачка ОСОБА_1 попередньо такі кошти на рахунок суду не внесла, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
На момент розгляду справи судом першої інстанції сторони не дійшли згоди щодо вартості частки, належної ОСОБА_4 , і така не була внесена ОСОБА_1 на рахунок суду, а відтак колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , про неможливість припинення права власності ОСОБА_4 на 15/48 часток квартири. 
Як пояснив в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 причиною того, що його довірителька не внесла коштів на депозитний рахунок суду, є те, що вона не погоджувалася із визначеною сумую вартості частки, право власності на яку підлягає припиненню.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду від 30.01.2017 року у даній справі за клопотанням відповідачів за первісним позовом з метою визначення вартості квартири АДРЕСА_1 призначалася судова будівельно – технічна експертиза, ухвалою суду від 30.10.2017 року експерту дозволено провести згадану експертизу за матеріалами справи, оскільки експерту не вдалося провести огляд і дослідження спірної квартири з тих підстав, що експерт не був допущений позивачкою ОСОБА_1 до квартири.
Як вже зазначалося вище відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи №731 ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 становить 553 377 грн. Ринкова вартість 2,20 кв м такої квартири становить 19 925 грн.
12.10.2018 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 звернувся з клопотанням про призначення повторної судової оціночно – будівельної експертизи, мотивуючи тим, що попередня експертиза проведена без внутрішнього огляду предмету оцінки, ухвалою суду від 12.10.2018 року в задоволенні клопотання про проведення повторної експертизи відмовлено, в тому числі і з необхідності розгляду справи у розумні строки, справа за позовом ОСОБА_1 перебувала у провадженні суду з 30.11.2015 року, а з клопотанням про призначення повторної експертизи її представник звернувся лише 12.10.2018 року, при тому, що висновок експертизи судової оціночно – будівельної експертизи №731 було складено ще 10.11.2017 року.
Тобто, не погоджуючись з таким висновком, із зазначеною у ньому ринково вартістю спірної квартири, майже через рік звернувся з таким клопотанням, знаючи про те, що за положеннями ч.2 ст. 365 ЦК України проведення такої експертизи є необхідним за відсутності згоди між сторонами щодо вартості квартири. 
Крім цього, з врахуванням положень ч. 3 ст. 102 ЦПК України, позивачка ОСОБА_1 , її представник ОСОБА_2 мали передбачену законом можливість самостійно звернутися до експерта про проведення експертизи з метою визначення вартості частки, право власності на яку просить припинити позивачка ОСОБА_1 . 
Суд апеляційної інстанції враховує і те, що апелянт, не погодившись з оскаржуваним рішенням, зазначаючи в доводах апеляційної скарги про те, що не погоджується з висновками проведеної судової оціночно-будівельної експертизи №731, не звертався до суду апеляційної інстанції з клопотанням про проведення такої експертизи з метою визначення ринкової вартості спірної квартири.
На думку колегії суддів доводи апелянта про те, що відповідачами за первісним позовом не виконуються обов`язки по утриманню спірної квартири, не спростовують висновків суду першої інстанції щодо безпідставності позову ОСОБА_1 .
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12.10.2018 року щодо відмови в задоволенні вимог зустрічного позову, ОСОБА_4 не оскаржується, відтак його законність та обґрунтованість судом апеляційної інстанції не перевіряється.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23). 
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , не підлягає до задоволення.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381 - 384 ЦПК України, суд, -
       
  ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 жовтня 2018 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 30.01.2010 року.

Головуючий:        Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.