П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  560/1549/19 
Головуючий у 1-й інстанції:  Михайлов О.О. 
          Суддя-доповідач:  Охрімчук І.Г. 

04 лютого 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Охрімчук І.Г. 
суддів:  Смілянця Е. С.  Капустинського М.М. 
за участю:
секретаря судового засідання: Михайленко К.Т.,
позивача, представників сторін 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  на  рішення   Хмельницького окружного адміністративного суду  від  17 жовтня 2019 року (м.Хмельницький, повний текст рішення складено 24 жовтня 2019 року) у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Хмельницькій області про   визнання протиправними та скасування рішення, податкових повідомлень-рішень та вимоги, 
В С Т А Н О В И В :
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДФС у Хмельницькій області, в якій просить суд:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Хмельницькій області форми "Р" від 05.02.2019 №0001221303 на суму 27 123,77 грн.
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Хмельницькій області форми "Р" від 05.02.2019 №0001201303 на суму 325 485,15 грн.
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Хмельницькій області форми "В1" від 05.02.2019 №0001281303 на суму 21 021,25 грн.
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДФС у Хмельницькій області №0001251303 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 05.02.2019 у розмірі 16 192,89 грн.
- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДФС у Хмельницькій області від 05.02.2019 №Ф-0001241303 зі сплати суми недоїмки з єдиного внеску в сумі 80964,43 грн.

Ухвалою суду першої інстанції від 22.05.2019 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
Відповідачем подано до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Вказує, зокрема, що перевіркою до складу витрат ФОП ОСОБА_1 прийнято витрати по авансових звітах найманих працівників за 2017р. в сумі 3207044,61 грн. (на підставі перевірки банківських виписок). Поряд з цим, проведеною перевіркою до складу витрат за 2017р. не прийнято витрати по авансових звітах (оплата добових), які фактично підприємцем не понесені, тобто не оплачені в сумі 540291,31 грн. (3747335,92 грн. - 3207044,61 грн.). До перевірки були надані договори позики на 670000,0 грн. без документального підтвердження фактичного отримання даних коштів від позикодавців. Станом на 31.12.2017р. згідно даних, наданих платником, дебіторська заборгованість становить 198800,0 грн. з ПДВ.
Відповідач  стверджує, що витрати на запчастини в 2017 році на суму 665209,26 грн. не включались до Декларації про майновий стан за 2017 рік, однак контролюючим органом під час перевірки було встановлено протилежне. Відповідно до вимог ст. 177 ПКУ обмежено можливість фізичній особі - підприємцю при визначенні об`єкта оподаткування включати до витрат витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, до яких відносяться вантажні автомобілі. Позивач зобов`язаний був нарахувати податкові зобов`язання по запчастинам в період реалізації транспортний засобів, оскільки запчастини перестали використовуватись в операціях, що є господарською діяльністю.
Крім того, суб`єктом господарювання занижено суму чистого оподатковуваного доходу, на який нараховується єдиний внесок, на суму 368020,14 грн., а тому занижено суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 80964,43 грн. (22%).

Ухвалою  Хмельницьким окружним адміністративним судом від 17 жовтня 2019 року замінено Головне управління ДФС у Хмельницькій області на правонаступника - Головне управління ДПС у Хмельницькій області.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року у задоволенні адміністративного позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Хмельницькій області (вул. Пилипчука, 17, м.Хмельницький, Хмельницька область, 29000 , код ЄДРПОУ - 39492190) про визнання протиправними та скасування рішення, податкових повідомлень-рішень та вимоги -відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення суду першої інстанції від 17 жовтня 2019 року та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач посилається на те, що ним правомірно зменшено чистий оподатковуваний дохід за 2017 рік на суму понесених витрат на відрядження (оплату добових та інших документально підтверджених витрат, доданих до авансових звітів) в розмірі 4 391 795,18 грн. (в акті перевірки вказано, що сума понесених витрат складає 3 747 335,92 грн.). Чинним законодавством України не встановлено обмеження щодо того, що заборгованість по підзвітних сумах може погашатись виключно грошовими коштами, отриманими (знятими) з розрахункового рахунку суб`єкта підприємницької діяльності. В 2017 році суб`єктом господарювання отримувались позикові кошти, частина яких була використана на погашення підзвітних сум.
Вважає також неправомірним твердження контролюючого органу про включення ФОП ОСОБА_1 до складу витрат на придбання запасних частин в розмірі 665 209,26 грн. Фактично, ФОП ОСОБА_1 до складу витрат за 2017 рік включено витрат на придбання та встановлення шин на тягачі та напівпричіпи лише на загальну суму 53666,66 грн., з яких 32816,66 грн. вартість шин встановлених на напівпричіпи та 20750 грн. - вартість шин встановлених на сідловий тягач. При цьому, щодо невизнання контролюючим органом витрат у сумі 20750 грн. на придбання та встановлення шин на сідлові тягачі, то транспортні засоби використовувались виключно у підприємницькій діяльності та з метою отримання доходу, і вони не зареєстровані вантажними автомобілями.
Щодо донарахованого єдиного соціального внеску зазначає, що суми, зазначені посадовими особами в акті перевірки, не відповідають сумі донарахованого єдиного соціального внеску у оскаржуваній вимозі. При цьому відсутні відомості, яким чином здійснено розрахунок донарахованого єдиного соціального внеску. 
Також, згідно твердження контролюючого органу, ФОП ОСОБА_1 зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання згідно пп. «г» п.198.5 ст.198, п.200.1, ст. 200 ПК України на запасні частини на загальну суму 96199,67 грн., які придбані та встановлені впродовж 2017 року на 2 сідлових тягачі, що були відчужені в листопаді 2017 року та грудні 2017 року відповідно. Проте до моменту продажу такі тягачі (і запчастини) використовувались у господарській діяльності, зокрема використовувались при наданні послуг міжнародних вантажних перевезень.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23.12.2019 року відкрито апеляційне провадження, а ухвалою суду від 20.01.2020 року призначено до апеляційного розгляду.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 23.01.2020 року розгляд справи призначено до розгляду в режимі відеоконференції.
Відповідач, скористався своїм правом та надіслав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається на те, що перевіркою правильності визначення вартості документально підтверджених витрат, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, відображених у податковій декларації за 2017 р. встановлено розбіжності у розмірі 1 238 317 грн. Водночас, зазначив, що надані для перевірки авансові звіти на частину виплати добових в розмірі 540291,31 грн. не можуть свідчити про реальність здійснення таких операцій, зокрема виплати добових найманим працівникам за авансовими звітами, у зв`язку з відсутністю коштів так як інші витрати, які зазначені в авансових звітах, підтверджені розрахунково-платіжними дорученнями, чим порушено п.177.2, п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню  з таких підстав.
Судом встановлено, що посадовими особами Головного управління ДФС у Хмельницькій області проведено документальну планову виїзну перевірку суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01 січня 2017 р. по 31 грудня 2017 р., дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2017 р. по   31 грудня 2017 р., за результатами якої складено акт від 29.12.2018 №1731/22-01-13-03/2813110853.
Перевіркою правильності визначення вартості документально підтверджених витрат, пов`язаних із здійсненням діяльності, відображених у податковій декларації за 2017р. відповідачем встановлено розбіжність у розмірі 1 238 317,23 грн., а саме те, що фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 до складу витрат 2017 року віднесено витрати в сумі 540 291,31 грн., а саме відрядженням по яким відсутні виплати добових найманим працівникам.
Так, перевіркою авансових звітів, зданих водіями позивачу після виконання своїх посадових обов`язків (здійснення перевезення вантажів) встановлено, що витрати згідно авансових звітів, до яких входить автобани, митні платежі, митне оформлення, парковки, добові за період з 01.01.2017р. по 31.12.2017р. становлять 3747335,92 грн., а саме:
- витрати, що понесені згідно наданих для перевірки підтверджуючих розрахункових документів (на оплату автобанів, дизпалива за кордоном, митних платежів та митного оформлення) - в сумі 1 511 458,27 грн.;
- добові водіїв за перебування у відрядженнях під час виконання своїх посадових обов`язків (здійснення перевезення вантажів) в сумі 2 235 877,65 грн.
Відповідно до банківських виписок встановлено, що позивачем протягом 2017р. знято з розрахункових рахунків готівкових коштів на загальну суму 3 207 044,61 грн. Таким чином, відповідач прийшов до висновку, що сума готівкових коштів, яку фактично вистачало на виплату добових водіям за 2017р. становить 1 695 586,34 грн. (3 207 044,61 - 1 511 458,27), а підтверджено витрати, понесені ФОП ОСОБА_1 по авансових звітах найманих працівників за 2017р. в сумі 3 207 044,61 грн.
Відповідач зазначає про завищення витрат ФОП ОСОБА_1 за 2017р. по авансових звітах (оплата добових), які фактично підприємцем не понесені, тобто не оплачені в сумі 540291,31 грн. (3 747 335,92 - 3 207 044,61).  Вважають що надані  для перевірки авансові звіти на частину виплати добових в розмірі 540291,31 грн. не можуть свідчити про реальність здійснення таких операцій, зокрема виплати добових найманим працівникам за авансовими звітами, у зв`язку з відсутністю готівкових коштів, так як інші втирати, які зазначені в авансових звітах, підтверджені розрахунково-платіжними документами, чим порушено п.177.2, п.177.4 ст.177 Податкового Кодексу України.

Крім того, фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 до складу витрат 2017 року віднесено суму придбання запасних частин в розмірі 698 025,92 грн.
Згідно п.п.177.4.5 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат підприємця витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею.
Відповідач зазначає, що фізична особа підприємець на загальній системі оподаткування не має права включати до складу витрат запасні частини на утримання вантажних автомобілів. В ході проведення перевірки, встановлено відображення у складі витрат декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік вартість придбаних автомобільних запчастин на загальну суму 698 025,92 грн., які згідно актів списання запчастин та мастил при технічному обслуговуванні автомобілів були списані по автомобілях, якими ФОП ОСОБА_1 надавав послуги з перевезення. Станом на 31.12.2017р. запчастини на залишках відсутні, так як встановлені на вантажні автомобілі.
На порушення п. 164.1 ст. 164, п. 177.2, п.п. 177.4.1, 177.4.5, 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України ФОП ОСОБА_1 завищено показник витрат, відповідно занижено чистий оподатковуваний дохід у сумі 1 238 317,23 грн.

Під час перевірки контролюючим органом встановлено, що позивачем при продажу 2 вантажних автомобілів ДАФ ВХ0370ВН в листопаді 2017 року та ДАФ ВХ5157ВН в грудні 2017 року нараховано податкові зобов`язання з ціни придбання їх без врахування придбаних і встановлених запчастин на дані автомобілі згідно актів списання запчастин на дані автомобілі.
Реалізація автомобіля ДАФ НОМЕР_2 була здійсненна на підставі договору купівлі - продажу транспортного засобу №2576 від 07.12.2017 року з ТОВ «Тандем-палет» (ПДВ нараховано згідно податкової накладної №9 від 07.12.2017 року на загальну суму 107600,0 грн., в т.ч. ПДВ 17933,33грн.) та автомобіля ДАФ ВХ 0370ВН на підставі договору купівлі - продажу транспортного засобу №2369 від 16.11.2017 року з ОСОБА_2 (ПДВ нараховано згідно податкової накладної №24 від 16.11.2017 року на загальну суму 103860,0 грн., в т.ч. ПДВ 17310,0грн.).
Внаслідок чого на порушення п. "г" п. 198.5 ст. 198, п.200.1, ст. 200 Податковою кодексу України, пп.5 п.4 розділу V Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 28.01.2016р. № 21, занижено податкові зобов`язання по податку на додану вартість в розмірі 19239,93 грн.. в т.ч.:
- в грудні 2017 року по запасних частинах, встановлених на автомобіль ДАФ НОМЕР_2 на 9621,59 грн.;
- в листопаді 2017 року по запасних частинах, встановлених на автомобіль ДАФ НОМЕР_3 на 9618,34 грн.

Також, перевіркою достовірності відображення у звітності сум доходу, отриманого від здійснення діяльності відповідач прийшов до висновку, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на який нараховується єдиний внесок за період з 01.01.2017р. по 31.12.2017р. встановлено його заниження на суму 829 270,14 грн. (368020,14 ).
Відповідно до частини 5 ст.8 Закону України „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 р. №2464-УІ за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 рр. ФОП ОСОБА_1 застосовувався єдиний внесок у розмірі 22,00%. Отже, підприємцем занижено суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування всього на суму 182 439,43 грн. (80964,43).
Позивачем подано заперечення на акт про результати документальної планової виїзної перевірки, за вих.№1 від 21.01.2019. Вказує, що законодавством не передбачено, що заборгованість по підзвітних сумах може погашатись виключно грошовими коштами отриманими (знятими) з розрахункового рахунку суб`єкта підприємницької діяльності. Суб`єктом господарювання отримано позикові кошти у розмірі 670 000 грн., про що вказано в п.1.19 акту перевірки. Крім того, контролюючим органом не враховано що в 2017 році позикові кошти залучались також згідно інших договорів, зокрема договорів поворотної фінансової допомоги №1 від 02.10.2017 року, №2 від 14.11.2017 року, №3 від 29.12.2017 року (та додано копії таких). Зазначає, що частина таких коштів була використана суб`єктом господарювання саме на погашення підзвітних сум. Таким чином висновок контролюючого органу щодо невиплати добових найманим працівникам в 2017 році в сумі 540291,31 грн. не відповідають фактичним обставинам та не підтверджуються документально.
Також вказує, що за позицією контролюючого органу, ФОП ОСОБА_1 до складу витрат 2017 року віднесено суму придбаних запасних частин в розмірі 698025,92 грн. Проте фактично до складу витрат за 2017 рік включено витрат на придбання та встановлення шин на тягачі та напівпричіпи на загальну суму 53666,66 грн., з яких 32816,66 грн. вартість шин встановлених на напівпричіпи та 20750 грн. - вартість шин встановлених на сідловий тягач. Не зрозумілою є позиція контролюючого органу щодо віднесення таких транспортних засобів до вантажних автомобілів, та до транспортних засобів подвійного призначення.
Запасні частини, що встановлені в січні-листопаді (грудні) 2017 року впродовж експлуатації 2 сідлових тягачів (в подальшому реалізованих іншим особам) пов`язані із отриманим доходом суб`єктом господарської діяльності, а отже використані у господарській діяльності.
Контролюючим органом позивачу була надана відповідь па заперечення від 31.01.2019. Вказує, зокрема, що надані до перевірки договори позики без документального підтвердження фактичного отримання даних коштів від позикодавців (інший документ, що засвідчує передачу позичальнику позикодавцем певної грошової суми або певної кількості речей). Також, в авансових звітах відсутня інформація про видані та отримані кошти в підзвіт (одержано від кого, дата, № документа), витрачено, перевитрата, залишки виданих на відрядження або під звіт коштів. Відсутні підписи осіб, які отримали кошти в під звіт відповідно, що не підтверджує фактичної виплати готівкових коштів для відрядження.
Копії договорів поворотної фінансової допомоги №1 від 02.10.2017 року, №2 від 14.11.2017 року, №3 від 29.12.2017 року надані вперше платником разом з запереченням до акта, однак в п.1.23 акту перевірки кредиторська заборгованість перед позичальниками відсутня.
На підставі акту перевірки контролюючим органом винесено:
- податкове повідомлення-рішення від 05.02.2019 №0001201303, яким збільшено суму податку на доходи фізичних осіб в розмірі 325485,15 грн. (основний платіж - 216990,10 грн., штрафні санкції - 108495,05 грн.);
- податкове повідомлення-рішення від 05.02.2019 №0001221303, яким збільшено суму військового збору в розмірі 27123,77 грн. (основний платіж - 18082,51 грн., штрафні санкції - 9041,26 грн.);
- податкове повідомлення-рішення від 05.02.2019 №0001281303, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, задекларовану на рахунок платника у банку у розмірі 16817 грн., та нараховані штрафні санкції у розмірі 4204,25 грн.;
- рішення від 05.02.2019 №0001251303 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 16192,89 грн.
- вимога про сплату боргу (недоїмки) від 05.02.2019 №Ф-0001241303 на суму 80964,43 грн.
Позивач, вважаючи дії контролюючого органу неправомірними, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, рішенню суду першої інстанції, судова колегія зазначає наступне.
Так, підставами для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень та вимог стали твердження контролюючого органу про заниження ФОП ОСОБА_1 чистого оподатковуваного доходу у сумі 1 205 500,50 грн. на підставі тверджень перевіряючих про те, що:
- суб`єкт підприємницької  діяльності  не мав право включити до складу витрат виплату частини добових в розмірі 540 291,31 грн., оскільки за позицією контролюючого органу погашення заборгованості підзвітним особам може здійснюватися лише за рахунок коштів отриманих через розрахунковий рахунок суб`єкта господарювання. Таким чином, на думку контролюючого органу не було враховано погашення заборгованості перед підзвітними особами, що було здійснено суб`єктом підприємницької діяльності у  готівковій формі.
- суб`єкт господарювання відніс до складу витрат за 2017 рік витрати на придбання запасних частин в розмірі 665 209,26 грн.

Так, Хмельницьким окружним адміністративним судом було відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення форми «Р» від 05.02.2019 р. №0001221303 про збільшення суми грошового зобов`язання з військового збору на 27123,77 грн. та податкового повідомлення-рішення форми «Р» від 05.02.2019 р. №0001201303 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачено фізособами за результатами річного декларування на 325 485,15 грн., в т.ч.: за податковим зобов`язанням 216 990,1 грн., штрафними санкціями 108 495,05 грн.
Суд першої інстанції дійшов висновків про те, що фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 до складу витрат 2017 року віднесено витрати в сумі 540 291,31 грн, а саме відрядженням по яким відсутні виплати добових найманим працівникам.  На обґрунтування вказаної позиції суд 1-ї інстанції вказує, що за результатами перевірки судом банківських виписок було встановлено, що позивачем протягом 2017 року було знято з розрахункових рахунків коштів на загальну суму 3 207 044,61 грн. Таким чином, суд прийшов  до  висновків про те, що сума готівковий коштів, яких фактично вистачало на виплату добових водіям за 2012 р. становить 1 695 586,34 грн., а надані до перевірки авансові звіти на частину виплати добових в розмірі 540 291,31 грн. не можуть свідчити про реальність здійснення таких операцій, зокрема виплати добових найманим працівникам за авансовими звітами, у зв`язку із відсутністю готівкових коштів, так як інші витрати, які зазначені в авансових звітах , підтверджені розрахунково - платіжними документами, чим порушено п.177.2, п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції судова колегія не погоджується, виходячи  із наступного.
За твердженнями контролюючого органу, викладеними в акті перевірки, сума витрат ФОП ОСОБА_1 згідно авансові звітів за період з 01.01.2017р. по 31.12.2017 р. становить 3 747 335,92 грн., з яких суб`єктом господарювання погашено підзвітним особам готівковими коштами 3 20(7 044,61 грн., з яких 540 291,31 грн. (3747 335,92 грн. - 3207044,61 грн.) добових, на думку контролюючого органу є не оплаченими позивачем, а тому такі витрати не можуть бути включені до складу витрат.  Вказані висновки контролюючого органу були мотивовані тим, що, за думкою посадових осіб контролюючого органу суб`єкт підприємницької діяльності мав право включити до складу витрат лише суми погашеної заборгованості підзвітними особам через розрахунковий рахунок суб`єкта господарювання без врахування погашення заборгованості перед підзвітними особами в готівковій формі. Крім того, контролюючий орган стверджує про те, що до перевірки не надано документів, які підтверджують повернення (погашення підзвітних сум), оскільки в авансових звітах відсутня інформація про отримання коштів підзвітними особами витрачено, перевитрата, залишок коштів виданих на відрядження або підзвіт.
В даному випадку, слід взяти до уваги те, що ФОП ОСОБА_1 у Декларації про доходи та майновий стан за 2017 рік було задекларовано втрати у загальній сумі 8 865 324,26 грн.. у тому числі:
- Графа 5 «Вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей, реалізованих або використаних у виробництві продукції» - 4 667 382,85 грн.;
- Графа 6 «Витрати на оплату праці та нарахування на заробітну плату» - 469 ЗІ8,64 грн.;
- Графа 7 «Інші витрати, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг» - З 728 622,77 грн.
При цьому, по затверджених авансових звітах позивачем було понесено витрати на загальну суму 4 395 659.31 гри, (у т.ч. ПІІВ - 576.89 грн.. сума без урахування ПДВ - 4 395 082,42 грн. В той час виплачено підзвітним особам та включено до складу витрат суму - 4 392 372.64 грн. на підставі авансових звітів, розрахунків понесених витрат та первинних документів (чеків, квитанцій, актів виконаних робіт).
Однак, контролюючим органом за результатами проведеної перевірки не було враховано суму понесених позивачем витрат в загальному розмірі 1 185 327,46 гри., які підтверджуються звітами про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт (далі за текстом - авансові звіти), розрахунками понесених витрат до них, відомостями про виплату грошей та первинними документами ( а.с  23-250 т.4, а.с. 1-183 т. 5 ).
При цьому, судом першої інстанції при винесенні рішення не надано належної та обґрунтованої оцінки обставинам щодо неврахування контролюючим органом витрат в розмірі 1 185 327.46 грн., не були враховані  документи, що містяться в матеріалах справи та документи, оригінали яких надавалися для огляду та надання відповідної оцінки безпосередньо під час судового розгляду справи, які підтверджують факт понесення позивачем  відповідних витрат. 

У відповідності до п. 177.2 ст.177 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Перелік, витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, визначено п. 177.4 ст.177 Податкового кодексу України, до яких зокрема належать:
- витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що
утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;          
- витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку, обов`язкові виплати;
- суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої | фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість): суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних  видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця;          
- інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням і господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до  яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку,  реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з] виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.
При цьому, згідно аналізу ст.177 Податкового кодексу України, для віднесення фізичною особою-підприємцем витрат, до витрат безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів та зменшення оподатковуваного доходу на суму таких витрату необхідно щоб такі витрати були:
- документально підтверджені;
- фактично понесені (оплачені);
- понесені в межах господарської діяльності та пов`язані із отриманням доходу від підприємницької діяльності.
В даному випадку суд апеляційної інстанції звертає увагу на той факт, що ФОП ОСОБА_1 займається наданням послуг по перевезенню вантажу, переважно в міжнародному сполученні. Вказаний вид господарської діяльності передбачає необхідність компенсації (виплати) добових та інших  витрат водіям, залученим до здійснення перевезення вантажів у міжнародному сполученні,
Вказаний вид витрат (виплата добових, інших витрат згідно авансових звітів) є такими що безпосередньо пов`язаний із отриманням доходу від підприємницької діяльності, а відтак фізична особа-підприємець має право зменшити оподатковуваний дохід на суму таких документально підтверджених понесених витрат (які у відповідності до п. 177.4.4 п. 177.4 ст. 177 є витратами, безпосередньо пов`язаними із отриманих доходом).           Таким  чином позивачем фактично, впродовж 2017 року, підзвітними особами (водіями) було надано до затвердження авансових звітів на загальну суму 4 395 659,31 грі), (у т.ч. ПДВ - 576,89 грн., сума без урахування ПДВ - 4 395 082,42 грн.), що підтверджується авансовими звітами та розрахунками понесених витрат до них, а також підтверджуючими документами про понесення таких витрат підзвітними особами. 
Слід зауважити, що оригінали авансових звітів з розрахунками понесених витрат, а також первинними документами надавалися для огляду та вивчення під час розгляду справи в суді першої інстанції та до апеляційної скарги і суд апеляційної інстанції приймає  їх до уваги як належні та допустимі.
Крім того, акт перевірки не містить інформації по яких саме авансових звітах були враховані витрати, а по яких ні, оскільки реєстр авансових звіті із відповідним зазначенням сум було надано відповідачем лише під час судового розгляду справи. В якості додатка до акта перевірки такий реєстр не додавався, хоча посилання на нього містилися в акті перевірки.

Відповідно до вимог п.1.4 наказу Міністерства фінансів України «Про затвердження Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, платниками податків - фізичними особами  від 14.03.2013 року № 395, акт - це службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби. Згідно із п. 1.7 факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та повною мірою, г з посиланнями на первинні або інші документи, які зафіксовані в обліку та підтверджують наявність зазначених фактів.
Зведені дані щодо сум понесених ФОП ОСОБА_1 витрат по авансових звітах та сум виплачених та включених до складу витрат за 2017 рік відображено у Таблиці №1 (а.с. 184-203 т. 5). Таким чином, протягом 2017 року ФОП ОСОБА_1 було виплачено підзвітним особам 4 392 372,64 грн. на підставі авансових звітів, розрахунків понесених витрат та первинних документів (чеків, квитанцій, актів виконаних робіт). Інформація щодо виплачених підзвітних сум на підставі авансових звітів помісячно в розрізі підзвітних осіб — містяться в матеріалах  справи.
Зокрема в жовтні 2017 р. ФОП ОСОБА_1 було компенсовано ОСОБА_4 10811,40 грн., з яких: добові по території України - 1920 грн.,  інші витрати - 493,63 грн., добові на території іноземних держав - 7525,37 грн., інші, документальні підтверджені витрати - 872,40 грн. Компенсацію проведено на підставі: Звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт №146 від 09.10.20171 р.; Додатку до авансового звіту №146 від 09 жовтня 2017 р.; Посвідчення про відрядження №146 від 01 жовтня 2017 р. та підтверджуючих документів, які не від`ємною частиною до Звіту.
Факт здійснення перевезень у міжнародному сполученні та відповідно перебування водія у відрядженні, в свою чергу підтверджується наступними документами:
- акт здачі-прийняття робіт (наданих послуг) №577 від 06 жовтня 2017 р. на суму 26000,00 грн., в т.ч. ПДВ 0,00 грн.;          
- рахунок №577 від 06 жовтня 2017 р. на суму 26 000,00 грн., в т.ч. ПДВ 0,00 грн.; 
- CMR №205786 від 02.10.2017 р.;          
- CMR №205678 від 02.10.2017 р.;          
- акт здачі-прийняття робіт (наданих послуг) №580 від 09 жовтня 2017 р. на суму 6 700,00 грн., в т.ч. ПДВ 1116,67 грн.;
- рахунок №580 від 09 жовтня 2017 р. на суму 6700,00 грн., в т.ч. ПДВ 1116,67 грн.;
- угода-замовлення від 06.10.2017 р.;
- ТТН №ЛП-081208 від 29.09.17 р.;
- подорожній лист № 13 7 від 01 жовтня 2017 р.
Так, згідно відповідних первинних документів, ОСОБА_4 перебував у відрядженні 9 днів з 01 жовтня 2017 року по 09 жовтня 2017 року включно, що підтверджується посвідченням про відрядження та міжнародними товарно-транспортними витратами (CMR). При цьому, водій прибув до м. Жешув (Польща) на завантаження 02 жовтня 2017 року. Вибув з Sp. z.o.o “Euro Inwestycje” 03 жовтня 2017 р. Перетин митного кордону України (п/п Краківець) 04.10.2017 р., що підтверджується відміткою митниці «Під митним контролем» на міжнародних товарно-транспортних накладних (CMR).
Відповідно до Положення про службові відрядження працівників, затвердженого ФОП ОСОБА_1 , днем вибуття у відрядження вважається день вибуття транспортного засобу з місця постійної роботи відрядженого працівника, а днем прибуття з відрядження — день прибуття транспортного засобу до місця постійної роботи відрядженого працівника. При цьому, у разі вибуття у відрядження, що передбачає перебування у відрядженнях за кордоном (на території іноземних держав), оплата добових удень перетину митного кордону здійснюється у розмірі передбаченому для оплати добових за кордоном, тобто 80 Євро за кожен календарний день. Копія вказаного положення про відрядження водіїв ФО-П ОСОБА_1 міститься у матеріалах справи (а.с. 158-160 том 3).  Таким чином, за період перебування ОСОБА_4 у відрядженні, останньому було компенсовано (виплачено) 10 811,40 грн., з яких: 9 445.37 грн. добових (в т.ч.: 1920 грн. за 6 днів відрядження на території України та 752537 грн. за 3 дні відрядження за кордоном), та компенсовано інші витрати у сумі 1366,03 грн.
Разом з тим відповідачем відповідно до  наданого ним реєстру авансових звітів, було враховано 6 436,32 грн., в т.ч.: добові за кордоном - 2510,29 грн., добові по Україні - 2560,00 грн., інші витрати - 1366,03 грн. Розбіжність становить - 4 375,08 грн., у т.ч. занижено суму добових за кордоном на 5 015,08 грн.
Суд апеляційної інстанції, проаналізувавши докази у справі прийшов до висновку, що під час перевірки правомірності нарахування та виплати добових, перевіряючими не враховано всі первинні документи, що підтверджують понесені витрати згідно авансового звіту та документи про оплату (компенсацію) вказаних витрат. Зазначене призвело до необґрунтованого заниження витрат за результатами перевірки по вказаному авансовому звіту на 4 375,08 грн.
Аналогічна ситуація  і по всіх інших авансових звітах за перевіряючий період.
Детальні відомості щодо заниження контролюючим органом витрат по авансових звітах за 2017 рік (в розрізі авансових звітів) наведено у Таблиці 2 ( а.с. 5 -7 т. ІV ).
Так, різниця між сумою витрат згідно авансових звітів, наведених контролюючим органом у реєстрі (наданим контролюючим органом в якості додатку до відзиву на адміністративний позов) та фактично затвердженими витратами становить - 487 653,00.

Крім того, у акті перевірки контролюючий орган підтверджує понесені витрати по авансових звітах позивача у сумі 3 747 335.92 гри., однак згідно наданого відповідачем реєстру авансових звітів - сума авансових звітів становить - 3 908 005.85 грн. Різниця -160 669.92 грн. В той же час, як вже зазначалося вище із Акта перевірки не вбачається за можливе дослідити витрати по яких саме авансових звітах не були враховані контролюючим органом. При цьому, сам реєстр авансових звітів був наданий контролюючим органом лише під час безпосереднього судового розгляду справи.
Таким чином, судова колегія погоджується з позицією позивача, що судом першої інстанції під час розгляду справи не було належним чином досліджено документи, надані позивачем на підтвердження правомірності заявлених позовних вимог. Судом першої інстанції вибірково здійснювався огляд певних авансових звітів та розрахунків понесених витрат до нього, а також первинних документів до такого авансового звіту, в рішенні суду не міститься висновків щодо законних та достатніх підстав неприйняття відповідних доказів позивача,  не звернуто увагу на відповідні розбіжності щодо сум витрат і по авансових звітах, зазначені контролюючим органом у акті перевірки та реєстрі авансових звітах, не досліджено  причин невідповідності таких даних у документах відповідача.
Крім того, не враховано,  що форма та порядок  складання  Звіту про використання коштів, виданих на відрядження  або під звіт та порядку  його складання, затверджена Наказом Міністерства Фінансів України №841 від 28.09.2015 року зі змінами та доповненнями (далі по тексту - Наказ №842). Відповідно до п. 1 Наказу №842, даний порядок затверджено на виконання вимог пп. 170.9.2 п. 170.9 ст. 170 розділу IV Податкового кодексу України та підпункту 5 пункту 41 Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 375.
Пункт 170.9 ст.170 Податкового кодексу України визначає порядок оподаткування суми надміру витрачених коштів, отриманих платником податку на відрядження або під звіт, не повернутої у встановлений строк.          Таким чином Звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт є документом який складається підзвітною особою та разом із підтверджуючими документами до авансового звіту засвідчує про розмір понесених витрат підзвітною  особою, що підлягає відшкодування роботодавцем.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що  всі авансові звіти за 2017 рік, що надавались до перевірки є однаково заповненими. Однак, контролюючий орган по однотипно заповнених авансових звітам підтверджує включення до витрат суб`єкта підприємницької діяльності 3207044,61 грн. витрат понесених по авансових звітах, проте - 540 291,31 грн. стверджує що включені неправомірно. Зазначене є  підтвердженням суб`єктивності висновків контролюючого органу та їх невідповідності нормам чинного законодавства. 
Судом першої інстанції не було надано відповідної оцінки вказаним фактам у  рішенні від 17 жовтня 2019 року та  не наведено  відомостей щодо прийняття та/або не прийняття до уваги вказаного факту. При цьому, висновки суду 1-ї інстанції про відсутність розрахунково-платіжних документів, які б підтверджували такі виплати суперечить фактичним обставинам справи, оскільки в матеріалах справи містяться відомості на виплату коштів за період 01.01.2017 р. - 31.12.2017 р. працівникам ФОП ОСОБА_1 , в тому числі і в частині виплати добових за авансовими звітами у сумі 540 291,31 грн. 
Реєстр відомостей про виплату коштів, що містяться у матеріалах справи наведено у Таблиці 3( а.с. 8-11 т. ІV). Крім того  вищевказані документи містяться в матеріалах справи - а. с. 132-240 том І;  а. с. 1- 43 том II.
Судова колегія враховує  те, що порядок документального підтвердження та склад витрат визначено ст.177 Податкового кодексу. Таким чином, фактична виплата (погашення) заборгованості по розрахунках із працівниками по підзвітних сумах, не залежно від джерел отримання таких коштів - з розрахункового рахунку чи готівкових коштів (у т.ч. залучених згідно договорів позики, здійснювалось по відомостях розподілу заробітної плати (у разі погашення заборгованості на зарплатні картки працівників та відомостях на виплату грошей. Вказані документи надавалися до перевірки що містяться в матеріалах справи.

Порядок ведення касових операцій регламентується нормами Положення про порядок ведення касових операцій у національній валюті, затвердженого Постановою правління НБУ №637 від 15.12.2004 року (в редакції чинній на момент спірний правовідносин).
Згідно п.3.5. п.3.8 Положення, видача готівки може здійснюватися або за видатковим касовим ордером або за відомістю на виплату грошей (додаток 1 до Положення). Такі відомості на виплату грошей відповідають вимогам первинного документа), засвідчують про виплату та отримання коштів підзвітною особою, а також містять інформацію про розмір виданих коштів в погашення заборгованості перед підзвітними особами та про фактичне отримання коштів підзвітними особами, що засвідчено підписами таких підзвітних осіб. Про отримання коштів працівниками в погашення заборгованості по підзвітних сумах  свідчать підписи працівників у відомостях на виплату грошей, що надавались до перевірки та які містяться в матеріалах справи.
Відповідно, не визнання таких відомостей контролюючим органом як документа, що засвідчує про проведені розрахунку із підзвітною особою та відповідно підтверджують понесені витрати суб`єктом підприємницької діяльності, які згідно ст.177 Податкового кодексу України дають право зменшити чистий оподатковуваний дохід на суму понесених її витрат є неправомірним.
Позивачем впродовж 2017 року було погашено заборгованості по підзвітних сумах на загальну суму 4 392 372,07 грн., з яких:
- 908 689,61 грн. - погашено заборгованості за розрахунками з підзвітними особами шляхом перерахування на зарплатні картки працівників, що підтверджується Відомостями розподілу заробітної плати;
- 483 682,46 грн. - погашено заборгованості за розрахунками з підзвітними особами в готівковій формі (у т.ч. із використанням корпоративної картки), що підтверджується Відомостями на виплату грошей.
При цьому, факт проведення відповідних розрахунків із підзвітними особами підтверджується відповідними актами звірок взаєморозрахунків за 2017 рік із підзвітними особами.   Тобто контролюючим органом в одному випадку відомості на виплату грошей на суму 2021717,15 грн. (З 207 044,61 грн. - 1 185 327,46 грн.) - контролюючий орган вважає розрахунковими документами, що засвідчує про понесені витрати, а відомості на суму 1185327,46 грн. не вважає такими та стверджує про неправомірність включення таких понесених витрат до склад витрат.  Таким чином, твердження суду першої інстанції наведені у рішенні від 17 жовтня 2019 року про відсутність розрахунково-платіжних документів спростовуються матеріалами справи.
Слід зауважити, що правомірність зменшення ФОП ОСОБА_1 чистого оподатковуваний дохід за 2017 рік на суму понесених витрат на відрядження (оплату добових та інших документально підтверджених витрат, доданих до авансових звітів) в розмірі 4 391 795,18 грн. (4 392 372,07 грн - 576,89 грн. (зменшено на суму ПДВ згідно ч.З пі 177.4 Податкового кодексу України) підтверджується відповідними документами за 2017 рік, а саме:
- звітами про використання коштів виданих на відрядження або підзвіт та розрахунками понесених витрат до них, а також підтверджуючими документами доданими до таких авансових звітів;
- відомостями на виплату грошей та відомостями розподілу заробітної плати (Реєстр відомостей та належним чином завірені копії документів міститься в матеріалах справи - 4с. 132-240 Том І; а. с. 1-43 Том II):
- довідкою щодо стану розрахунків з підзвітними особами помісячно за 2017 рік (містяться в матеріалах справи).
Однак, при винесені рішення судом першої інстанції не було в повній мірі досліджено вказані документи. Не містить таке рішення Хмельницького Окружного адміністративного суду й достатнього обґрунтування щодо причин неприйняття до уваги вказаних документів, та не врахування вказаних документів під час винесення і рішення.

Крім іншого, підставою для відмови у задоволенні позову,  судом першої  інстанції зазначає те, що згідно відомостей відображених в п.1.23. акта перевірки, посадовими особами 1.1. контролюючого органу зазначено про відсутність кредиторської заборгованості перед позикодавцями. 
При цьому, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про те, що позивач не мав  фактичної можливості здійснити виплату добових  по авансових звітах на загальну  суму 540 291,31 грн., у зв`язку із відсутністю готівкових коштів у позивача  для проведення таких виплат виходячи з наступного.
Позивачем зазначено, що в 2017 році ФОП| ОСОБА_1 було погашено (оплачено) підзвітних сум найманим працівникам як за рахунок коштів знятих із розрахункових рахунків суб`єкта підприємницької діяльності так і готівкових коштів отриманих із інших джерел, зокрема (позикових коштів). В 2017 році суб`єктом господарювання отримувались позикові кошти, відповідно до укладених договорів:
1. Договір поворотної фінансової допомоги №1 від 02.10.2017 року - на суму 270 000,00 грн.;          
2. Договір поворотної фінансової допомоги №2 від 14.11.2017 року - на суму 115 000,00 грн.;
3. Договір поворотної фінансової допомоги №3 від 29.12.2017 року - на суму 2650,00 грн.;
4. Договір позики № 1 від 29.06.2017 року - на суму 68 100,00 грн.;
5. Договір позики № 2 від 27.07.2017 року - на суму 82 700,00 грн.;
6. Договір позики № 3 від 22.08.2017 року - на суму 126 200,00 грн.;
7. Договір позики № 4 від 27.09.2017 року - на суму 102 500,00 грн.;
8. Договір позики № 5 від 30.10.2017 року - на суму 92 500,00 грн.;
9. Договір позики № 6 від 29.11.2017 року - на суму 118 500,00 грн.;
10. Договір позики № 7 від 28.12.2017 року - на суму 79 500,00 грн.,
Копії вказаних договорів містяться в матеріалах справи - а.с. 106-115 том 1.
Відповідно до вищевказаних договорів позики ФОП було отримано В користування готівкові кошти на загальну суму 1 320 000,00 грн. (копії вказаних договорів позики містяться у матеріалах справи).
Частина таких коштів була використана суб`єктом господарювання саме на погашенні підзвітних сум.
Пунктом 8 вказаних Договорів позики (поворотної фінансової допомоги) передбачено, що позикові кошти на момент укладання були отримані позичальником та факт підписання договорів засвідчує отримання таких коштів. Такі договори, підписані сторонами, недійсними в судовому порядку не визнавались, а отже твердження контролюючого органу про нереальність таких операцій є суб`єктивними висновками контролюючого органу, що суперечать нормам чинного законодавства та спростовуються фактичними обставинами справи.
Слід зауважити, що на підтвердження Факту отримання вказаних грошових коштів у готівковому порядку до матеріалів справи позивачем було долучено копії договорів позики та поворотної-фінансової допомоги, копії розписок позичальника (позивача: а.с. 106-115 том І та а.с.116-125 том І).  До матеріалів справи позивачем  долучено копії видаткових касових ордерів, що засвідчують повернення частини суми отриманої позики позикодавцям у наступних звітних періодах (а. с. 161-177 том III).  При цьому суд першої інстанції у своєму рішенні  від 17 жовтня 2019 року не надав правової оцінки вказаним документам, не навів  відповідних матеріальних норм чинного законодавства України, які б передбачали підстави для неврахування вказаних документів, не зазначив норм, які б спростовували твердження позивача про те, що чинним законодавством України не встановлено обмежень щодо погашення заборгованості по підзвітних сумах виключно грошовими коштами платника, отриманими з розрахункового рахунку такого платника та не вказав мотиви неврахування доводів наведених позивачем,  доказів, що надавались ним під час розгляду справи. Таким чином зазначене призвело до неправильного вирішення  справи в цій частині.

Щодо витрат на придбання запасних частин в розмірі 665 209,26 грн. суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Так, суд першої інстанції дійшов висновків про правомірність тверджень контролюючого органу про порушення ФОП ОСОБА_3 вимог пп.177.4.5, пп.177.4.6, П.Ш7.4 ст.177 Податкового кодексу України за рахунок віднесення до складу витрат за 2017рік витрат на придбання запасних частин в розмірі 665 209,26 грн. та тверджень, що сідельні тягачі підпадають саме під визначення вантажних автомобілів подвійного призначення, а тому витрати на такі засоби не можуть включатися до складу витрат фізичної особи-підприємця.
Судом  встановлено, що позивач  у Декларації про доходи та майновий стан за 2017 рік задекларував  втрати у загальній сумі 8 865 324,26 грн.  у тому числі: Графа 5 «Вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей, реалізованих або використаних у виробництві продукції» - 4 667 382,85 грн.; Графа 6 «Витрати на оплату праці та нарахування на заробітну плату» - 469 318,64 грн.; Графа 7 «Інші витрати, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг» - З 728 622,77 грн.
При цьому, до складу витрат Графа 5 «Вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей, реалізованих або використаний у виробництві продукції» було включено лише 53 566,66 грн. витрат на придбання запасних частин. Вказане підтверджується документами, що містяться в матеріалах справи, надавалися до ознайомлення під час розгляду справи в суді та зведених відомостях щодо документально підтверджених витрат позивача, які включені до декларації про доходи (майновий стан) за 2017 рік. Однак, контролюючий орган стверджує, що  знімає з витрат  витрати на придбання запасних частин в розмірі 665 209,26 грн., які взагалі не включалися до складу витрат податкової декларації про доходи та майновий стан за 2017 рік.
Слід зауважити, що позивач вказує на той факт, що ним не включалися до складу витрат витрати на придбання запасних частин в розмірі 665 209,26 грн. відповідно до актів ( а.с . 48-68 т. 3).
Вище вказані акти списання запасних частин, які зазначені посадовими особами контролюючого органу на ст.17 Акта перевірки, як підтвердження неправомірності формування витрат, надавалися до перевірки позивачем для підтвердження використання відповідних ТМЦ у господарській діяльності суб`єкта господарювання, з метою підтвердження правомірності формування показників  звітності в декларації з податку на додану вартість.
При цьому, судом першої інстанції не було надано відповідної правової оцінки вказаним доводам позивача.          
Позивач вказує,  що фактично до складу витрат за 2017 рік було включено витрат на придбання та встановлення шин на тягачі та напівпричіпи  лише на загальну суму 53666,66 грн., з яких 32816,66 грн. вартість шин встановлених на напівпричіпи та 20750 грн. - вартість шин встановлених на сідловий тягач. Факт включення до складу витрат, витрат на придбання та встановлення шин на тягачі та напівпричіпи лише на загальну суму 53666,66 грн. підтверджується відповідним документами, що містяться в матеріалах справи, надавалися до ознайомлення під час розгляду справи в суді та зведених відомостях щодо документально підтверджених витрат позивача, які включені до декларації про доходи (майновий стан) за 2017 рік (додається). При цьому, решта витрат, що були включені позивачем до складу витрат - це витрати на погашення підзвітних сум по авансових звітах ( про що суд зазначив вище по постанові).
Позивачем було понесено витрати на придбання запасних частин у сумі 698025,92 грн., проте до складу витрат згідно декларації про майновий стан позивачем було включено лише 53 666,66 грн., що підтверджується зведеними відомостями щодо документально підтверджених витрат ФОП ОСОБА_1 , які включені до декларації про доходи (майновий стан) за 2017 рік. Позивачем до складу витрат за 2017 рік понесено  витрат на придбання та встановлення шин на тягачі та напівпричіпи лише на загальну суму 53666.66 грн., з яких 32816,66 грн. вартість шин встановлених на напівпричіпи та 20750 грн. - вартість шин встановлених на сідловий тягач.
За результатами розгляду Заперечень, контролюючим органом було враховано правомірність віднесення до складу витрат витрати на придбання та встановлення шин на напівпричепи у сумі 32 816.66 грн.  При цьому, в рішенні судом першої інстанції зроблено висновок про протиправність віднесення до складу витрат у 2017 році витрат у сумі 20 750 грн. - вартість шин встановлених на сідловий тягач. 

В обґрунтування прийнятих висновків суд першої інстанції зазначає про те, що відповідач правомірно дійшов висновків про безпідставність включення до складу витрат вартості шин, встановлених на сідловин тягач, оскільки сідельний тягач та напівпричіп являються транспортними засобами, єдиним призначенням яких є перевезення вантажів, а відтак вказані засоби відносяться до категорії вантажних автомобілів.
Однак, із вказаними висновками суду першої  інстанції судова колегія  не погоджується і зазначає наступне. 
Так, вирішальним фактором при віднесенні транспортного засобу до відповідної категорії є його технічні умови, сфера застосування та призначення.
При цьому, закон України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 № 2344-ІІ (далі - Закон № 2344-ІІІ), визначає засади організації та діяльності автомобільного транспорту.
Відповідно до ст. 1 Закону № 2344-ІІІ автомобіль колісний транспортний засіб, який приводиться в рух джерелом енергії, має не менше-чотирьох коліс, призначений для руху безрейковими дорогами і використовується для перевезення людей та (чи) вантажів, буксирування транспортних засобів, виконання спеціальних робіт. Однак, у статті 1 Закону № 2344-ІП відсутнє визначення «сідловий тягач».
Згідно з Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності (далі - УКТЗЕД), затвердженої Законом України «Про Митний тариф України» від 19.09.2013 № 584-VII, сідловий тягач належить до товарної позиції трактори колісні для напівпричепів (код 8701 20). При цьому трактор не відноситься ні до вантажних, ні до легкових автомобілів.
Крім цього, згідно з визначенням поняття «сідловий тягач», наведених у Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 р. № 363, таким є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.
З огляду на зазначене вище, сідлові тягачі, згідно чинного законодавства, не, відносяться до основних засобів подвійного призначення, а є транспортними засобами і спеціального призначення.
Для того, щоб говорити про те, що витрати на придбання та утримання вантажних автомобілів не можуть бути включені до складу витрат підприємця, а також пре те, що не підлягають амортизації вантажні автомобілі, такі транспортні засоби повинні бути основними засобами подвійного призначення. Проте, Податковий кодекс України не містить визначення (критеріїв) за яких обставин (умов) основні засоби подвійного призначення визначаються такими, що мають ознаки подвійного призначення, які б відповідно мали визначати на які цілі вантажні автомобілі можуть використовуватись частково/повністю фізичною особою-підприємцем через те, що їх власником є фізична особа.
Підпунктом 4.1.4 п.4.1 ст.4 ПК України визначено, що презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.
За змістом указаної норми, за умови подання платником податків усіх належним чином оформлених документів, передбачених податковим законодавством, дані податкового обліку вважаються сформованими платником податків правомірну (обґрунтовано).
Презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об`єктивно відтворюють господарські операції, що є об`єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов`язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом. А доводи контролюючого органу, що сідловий тягач в поєднанні з напівпричіпом відносяться до категорії вантажних автомобілів, не заслуговують уваги, оскільки ці два транспортні засоби зареєстровані, як окремі види транспорту, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та кожний окремо не пристосований до перевезення вантажів.
З аналізу норм чинного законодавства України вбачається, що напівпричепи та сідлові тягачі не відносяться до основних засобів подвійного призначення, а є транспортними засобами спеціального призначення. Вантажні сідлові тягачі та напівпричепи бортові, які використовуються ФОП у господарській діяльності, у розумінні норм діючого законодавства України не відносяться до вантажних автомобілів, тому не є основними засобами подвійного призначення. Таким чином, висновки викладені в рішенні суду першої інстанції  суперечать нормам чинних нормативно-правових актів України з цього приводу. 

Щодо відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення форми «В1» №0001281303 від 05.02.2019 р.
Так, судом першої інстанції було зроблено висновок про те, що позивач згідно ст.198 ПКУ зобов`язаний був нарахувати податкові зобов`язання по запчастинах, виходячи із бази оподаткування в період реалізації вищезазначених транспортних засобів, оскільки запчастини перестали використовуватись в операціях, що є господарською діяльністю позивача.
Однак, в той же час, судом першої інстанції не зазначено нормативно-правових актів  на підставі яких зроблено відповідні висновки та які б підтверджували вказані твердження перевіряючих.
Судом встановлено, що позивачем в листопаді 2017 року було реалізовано сідловий тягач ДАФ ВХ 0370ВН (2005 р.в.) відповідно до умов договору №2369 від 16.11.2017 року за ціною 103860,0 грн., в т.ч. ПДВ 17310,0 грн. та в грудні 2017 року було реалізовано сідловий тягач ДАФ ВХ5157ВС відповідно до умов договору №2576 від 07.12.2017 року за ціною 107600,0 грн., в т.ч. ПДВ 17933,33грн.
На операції із постачання сідлового тягача ДАФ ВХ5157ВС позивачем  зареєстровано в ЄРПН податкову накладну №9 від 07.12.2017 року на загальну суму 107600.0грн., в т.ч. ПДВ 17933,33грн. та на постачання сідлового тягача ДАФ ВХ 0370ВН, зареєстровано в ЄРПН податкову накладну №24 від 16.11.2017 року на загальну суму 103860.0грн., в т.ч. ПДВ 17310,0 грн. Податкові зобов`язання з ПДВ при постачанні сідлових тягачів були задекларовані в податковій звітності з ПДВ за листопад та грудень 2017 року відповідно. Таким чином ФОП ОСОБА_1 було задекларовано податкові зобов`язання з ПДВ при продажу (постачанні) сідлових тягачів в повному обсязі та у відповідності до норм чинного законодавства.
При цьому, твердження щодо не використання у господарській діяльності придбаних та встановлених запчастин на реалізовані сідлові тягачі в січні - листопаді (грудні) 2017 року в період їх експлуатації, то вказане спростовується відповідними документами, в т.ч і CMR (міжнародними товарно-транспортними накладним), перелік яких зазначено y адміністративному позові.
Відповідно до п. 198.5 ст.198 Податкового кодексу України передбачено, що платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися:
а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України;
б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу);
в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів;
г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).
Згідно п.14.1.36 ст.14 Податкового кодексу України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Так, запасні частини, що були встановлені в січні-листопаді (грудні) 2017 року впродовж експлуатації сідлових тягачів пов`язані із отриманим доходом суб`єктом господарської діяльності, а отже використані у господарській діяльності, а тому висновки контролюючого органу викладені в акті перевірки щодо заниження податкових зобов`язань з ПДВ в листопаді 2017 року на суму 9618,34 грн. та в грудні 2017 року на суму 9621,59 грн. є неправомірним та такими, що суперечать нормам Податкового кодексу України.
Таким чином, висновки суду першої  інстанції про те, що позивач згідно ст.198 ПКУ зобов`язаний був нарахувати податкові зобов`язання по запчастинах, виходячи із бази оподаткування в період реалізації вищезазначених транспортних засобів, оскільки запчастини перестали використовуватись в операціях, що є господарською діяльністю позивача суперечать матеріальним нормам чинного законодавства України.

Щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправними та скасування  рішення ГУ ДФС у Хмельницькій області форми № 0001251303 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 05.02.2019 р. у розмірі 16 192,89 гривень та вимоги про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДФС у Хмельницькій області від 05.02.2019 р. № Ф-0001241303 зі сплати суми недоїмки з єдиного внеску в сумі 80 964,43 гривень суд зазначає наступне. 
Враховуючи те, що  твердження контролюючого органу про заниження суми чистого оподатковуваного доходу на який нараховується єдиний внесок на суму 368 020,14 грн. спростовані судом під час розгляду даної справи, про що зазначено вище по постанові і що підтверджуються відповідними первинними документами, спростовують твердження контролюючого органу про заниження суми чистого оподатковуваного доходу, відповідно спростовується твердження щодо заниження суми єдиного соціального внеску, що підлягає сплаті на 80 964,43 грн.
Судом апеляційної інстанції встановлено  на підставі  фактичних обставин справи та доказів, що містяться в матеріалах справи, що позивачем  правомірно було зменшено чистий оподатковуваний дохід за 2017 рік, на суму понесених витрат на відрядження (оплату добових та інших документальної підтверджених витрат, доданих до авансових звітів) в розмірі 4 391 795,18 грн. (4 392 372,07І грн. - 576,89 грн. (зменшено на суму ПДВ згідно ч.З п.177.4 Податкового кодексу України), що підтверджується документами за 2017 рік: звітами про використання коштів виданих на відрядження або підзвіт та розрахунками понесених витрат до них, а також підтверджуючими документами доданими і до таких авансових звітів; відомостями на виплату грошей та відомостями розподілу заробітної плати; довідкою  щодо стану розрахунків з підзвітними особами по-місячно за 2017 рік (містяться в матеріалах справи).
Відповідно твердження контролюючого органу про заниження чистого оподатковуваного доходу є неправомірними та такими, що не підтверджуються документально.
Оскільки, доводи наведені позивачем та долучені до матеріалів справи докази спростовують твердження контролюючого органу про заниження задекларованої суми чистого оподатковуваного доходу, то відповідно вимога про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій є протиправними та підлягають скасуванню.

Крім того, контролюючим органом під час здійснення донарахувань обрахунок єдиного соціального внеску проведено із порушеннями норм чинного законодавстві України.
Згідно відомостей наданого відповідачем розрахунку, контролюючим органом визначено базу оподаткування єдиним соціальним внеском математичною дією шляхом ділення на 12 календарних місяців. Однак, вказана позиція ГУ ДФС  Хмельницькій області суперечить нормам чинного законодавства України.
Відповідно до п.4. ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платниками єдиного внеску фізичної особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до п.2 та п.З ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахуванні (обчислення) виплату (доходу), на які відповідно до Закону України нараховується единий внесок.
Згідно п.2 ч.І ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 Закону України - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.
Згідно п. 177.2. ст.177 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Так, відповідно до вимог п.2 ч.І ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Інструкції №449, передбачено база оподаткування єдиним внеском обраховується суб`єктом господарювання самостійно та по-місячно, виходячи із суми доходу (прибутку), отриманого від здійснення діяльності, визначеного згідно вимог ст.177 Податкового кодексу України, однак в межах максимальної (мінімальної) величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом.
Так, ФОП ОСОБА_1 у 2017 році було отримано чистий оподатковуваний дохід у 2017 році в  сумі: січень - 4814,85 грн.; лютий - 4997,62 грн.; березень - 6769,67 грн.; квітень - 9241,40 грн.; травень - 14315,19 грг.; червень -12835,82 грн.; липень -13447,96 грн.; серпень - 10058,4 2 грн.; вересень - 16120,58 грн.; жовтень - 12934,58 грн.; листопад - 11115,82 грн.; грудень-14077,95 грн. Факт отримання чистого оподатковуваного доходу у вищезазначених сумах, які були відображені позивачем у звіті за 2017 р.  Таким чином сума податкових зобов`язань з єдиного внеску, відображена позивачем у звіті за 2017 рік, поданому до контролюючого орану, обчислена у відповідності до норм чинного законодавства.

Приписами Закону України «Про збір та облік єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» застосування середньомісячного показника не передбачено, оскільки суб`єкт господарювання протягом звітного періоду (року) може отримувати різний дохід (збиток) у тому чи іншому місяці. обрахований суб`єктом господарювання на підставі бухгалтерських та інших документів.
Порядок та механізм нарахування середньомісячного річного оподаткованого доходу в Декларації про майновий стан і доходи та щомісячної суми чистого оподатковуваного доходу (прибутку) із нарахування суми єдиного соціального внеску не є тотожними та регулюється різними нормативно-правовими актами. Крім того, вказані поняття є різними за своєю правовою природою.
Зокрема, в додатку Ф4 до Декларації про майновий стан і доходи зазначається розмір середньомісячного річного оподатковуваного доходу з метою визначення ставки оподаткування податком на доходи фізичних осіб згідно п. 167.1 ст.167 Податкового кодексу України.          
Натомість, п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що у разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску.
Таким чином, щомісячний дохід (прибуток) з метою визначення бази оподаткування єдиними внеском - це величина яка, враховуючи положення Закону України «Про збір облік єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обраховується платником податків самостійно, враховуючи доходи та витрати понесені суб`єктом господарювання у кожному конкретному місяці на підставі первинних документів. На підставі такого показника помісячно обраховується сума єдиного внеску що підлягає сплаті до бюджету з урахуванням максимальної (мінімальної) величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом.
Згідно первинних документів, що надавалися до перевірки, позивач не отримував впродовж 2017 року щомісячно доходу (прибутку) в у розмір 40 000,00 грн. (січень-квітень 2017 р.), 42100,00 (травень-листопад 2017 р.), 440|50,00 грн. (грудень 2017 р.), як це зазначає контролюючий орган. Таким чином, перевіряючі всупереч п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», здійснили самостійне обчислення суми єдиного внеску шляхом математичного розподілу річного оподатковуваного доходу на 12 місяців, тобто на усі місяці 2017 року.
Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами позивача, що контролюючий орган під час розгляду справи не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували правомірність твердження щодо отриманних позивачем щомісячно доходу (прибутку) в у розмірі 40 000,00 грн. (січень-квітень 2017 р.), 42100,0(травень-листопад 2017 р.). 44050,00 грн. (грудень 2017 р.).
В даному випадку, слід врахувати, що щомісячний чистий дохід, це величина, яка, враховуючи положення Закону України "Про збір облік єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", вираховується платником податків самостійно, враховуючи при цьому щомісячні витрати на придбання товару, витрати на здійснення підприємницької діяльності (оренда, податки придбання ТМЦ тощо) та доходів в ході реалізації робіт та послуг у кожному конкретному місяці на підставі первинних документів.
Окрім того, згідно з п. 1 розділу 4 Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14.04.2015 № 435, звіт формується на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до Закону нараховується єдиний внесок.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 9 Закону № 2464-VI, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Крім того, положеннями Закону № 2464-VI не встановлено можливості застосувати середньомісячний показник, оскільки платник може отримувати різний дохід у тому чи іншому місяці, відповідно платнику податків надано право визначати розмір такого доходу самостійно.
Постановою Верховного суду України від 14 лютого 2018 року у справі №820/2415/17 за результатами розгляду, касаційної скарги контролюючого органу. було залишено таку касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої та апеляційної інстанції без змін, оскільки за результатами розгляду було визначено, що позивачем було правомірно визначено базу нарахування єдиного внеску із розміру чистого оподатковуваного доходу в місяцях, в яких такий дохід (прибуток) був отриманий.
З приводу посилань контролюючого органу на п.3 Розділу III Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджену Наказом Мінфіну від 20.04.2015 № 449, то слід зауважити, що судом першої інстанції не було враховано того факту, що вказана норма була викладена у відповідній редакції з 26.08.2018 року, тобто вже після подання позивачем звіту з ЄСВ.
Таким чином, судом першої інстанції не було прийнято до уваги принцип права, згідно якого закон не має зворотної дії у часі.

В силу статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження, з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.          |
Правовий акт індивідуальної дії виданий суб`єктом владних повноважень документ, прийнятий із метою реалізації положень нормативно-правового акту (актів) щодо конкретної життєвої ситуації, не містить загальнообов`язкових правил поведінки та стосується прав і обов`язків чітко визначеного суб`єкта (суб`єктів), якому він адресований. Загальною рисою, яка відрізняє індивідуальні акти управління, є їх виражений правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є, зокрема, їхня чіткість та відповідність нормам чинного законодавства.
Оскаржувані рішення відповідача не відповідають критеріям чіткості та їх відповідності нормам чинного законодавства. При цьому, відповідно до п.56.4 ст.56 Податкового кодексу України обов`язок доведення того, що будь-яке рішення або нарахування, здійснене контролюючим органом є правомірним, покладається саме на контролюючий орган.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи те, що позов  підлягає задоволенню, сплачений позивачем судовий збір  підлягає відшкодуванню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Частиною першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача
За змістом статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
В даному випадку, відповідачем в силу вимог ч. 2  ст. 77 КАС  не доведено правомірність своїх дій при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, а тому, колегія суддів вважає помилковою позицію суду першої інстанції, що позовні вимоги задоволенню не підлягаю.

У силу  п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право  скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі  ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:  неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови  про задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити  повністю.
Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 до Головного управління ДПС у Хмельницькій області про  визнання протиправними та скасування рішення, податкових повідомлень-рішень та вимоги скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Хмельницькій області форми "Р" від 05.02.2019 №0001221303 на суму 27 123,77 грн.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Хмельницькій області форми "Р" від 05.02.2019 №0001201303 на суму 325 485,15 грн.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Хмельницькій області форми "В1" від 05.02.2019 №0001281303 на суму 21 021,25 грн.
Визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДФС у Хмельницькій області №0001251303 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 05.02.2019 у розмірі 16 192,89 грн.
Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДФС у Хмельницькій області від 05.02.2019 №Ф-0001241303 зі сплати суми недоїмки з єдиного внеску в сумі 80964,43 грн.
Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань до Головного управління ДПС у Хмельницькій області (вул. Пилипчука, 17, м.Хмельницький, Хмельницька область, 29000, код ЄДРПОУ - 39492190) 14 262 (чотирнадцять тисяч двісті шістдесят дві) грн. 41 коп. сплаченого судового збору.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Постанова суду складена в повному обсязі  06 лютого 2020 року.

Головуючий	 	 	Охрімчук І.Г.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Смілянець Е. С.    Капустинський М.М.