ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6559/19 Справа № 176/213/19 	  	Головуючий у першій інстанції: Павловська І. А. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 жовтня 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого –                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,
при секретарі                        Догоновій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 29 березня 2019 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, – 

ВСТАНОВИЛА:

24.01.2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з даним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_1 звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву від 23.03.2006 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 13000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Однак відповідач взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами належним чином не виконує, що призвело до утворення заборгованості розмір якої, станом на 25.11.2018 року, складає 26271,92 грн., а саме: 10394,78 грн. – відсотки за користування кредитом, 14149,91 грн.- заборгованість за пенею, 500,00 грн. – штраф (фіксована частина), 1227,23 грн. – штраф (процентна складова). Тому позивач просив стягнути на свою користь з відповідача вказану заборгованість в загальному розмірі 26271,92 грн. та судові витрати в сумі 1921,00 грн.
Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 29 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни оскаржуваного рішення в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (в подальшому перейменовано на ПАТ КБ «ПриватБанк», а потім на АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 23 березня 2006 року укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 3300,00 грн. зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 3% на місяць (36 % річних) строком дії 24 місяці (строк дії карти) (а.с. 20). 
Зазначений вище кредитний договір укладений шляхом заповнення заяви позичальником, за змістом якої відповідач ознайомився та погоджується з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами банку; відповідач виражає свою згоду, що дана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами банку складає між ним і банком договір про надання банківських послуг. Заява містить текст про погодження споживача з Умовами та Правилами надання банківських послуг, але не конкретизовано яка саме редакція Умов та Правил надання банківських послуг погоджена споживачем (а.с. 20 зворот). 
Долучений до матеріалів справи витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт “Універсальна” не містить підпису відповідача (а.с. 21). 
Долучені до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, якими передбачено, зокрема, пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку – 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови, - відповідачем не підписані (а.с. 22-55). 
Крім того, розділ “Загальні положення” зазначеного вище витягу з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку містить інформацію, зокрема, про те, що банк діє на підставі Ліцензії НБУ №22 від 29.07.2009 року (а.с. 22). Тобто дана редакції Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не існувала на час укладення кредитного договору між сторонами 23 березня 2006 року. 
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, станом на 25.11.2018 року, банком нарахована заборгованість в загальному розмірі 26271,92 грн., а саме: 10394,78 грн. – відсотки за користування кредитом, 14149,91 грн. - пеня, 500,00 грн. – штраф (фіксована частина), 1227,23 грн. – штраф (процентна складова) (а.с. 8-17, 18-19). Згідно наданого банком розрахунку, заборгованість за тілом кредиту відсутні.
Колегія наголошує, що представлений банком розрахунок заборгованості не відповідає вимогам ст.ст. 77 — 80 ЦПК України, оскільки розрахунок на містить підпису, найменування посади, прізвище особи, що склала цей розрахунок, який також не завірений печаткою чи штампом банку.
Виписку з особового рахунку відповідача банком суду не надано.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
Разом з тим, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. 
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Приймаючи до уваги зміст кредитного договору про те, що строк дії кредитного ліміту співпадає зі строком дії кредитної карти, який погоджено між сторонами 24 місяці; встановивши строк дії кредитного договору від 23.03.2006 року - по 23.03.2008 року, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за період з 23.03.2006 року - по 23.03.2008 року в сумі 391,69 грн.; підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача відсотків в розмірі 10003,09 грн., що нараховані за межами строку дії кредитного договору за період з 24.03.2008 року по 25.11.2018 року (згідно змісту позовних вимог) – відсутні.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18) від 28 березня 2018 року. 
Колегія наголошує, що ні місцевому, ні апеляційному суду позивачем не надано доказів пролонгації дії кредитного договору, клопотань про витребування відповідних доказів судом позивачем не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом судового засідання. 
Разом з тим, згідно ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. 
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України, зокрема, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). 
За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Відповідно до ч. 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. 
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги ненадання позивачем Умов та Правила надання банківських послуг, які були б підписані відповідачем, - колегія приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні вимог про стягнення з ОСОБА_1 пені в сумі 14149,91 грн., нарахованої на підставі пункту 2.1.1.12.6.1 Умов та Правил та штрафів (фіксована частина) в сумі 500,00 грн. і (процентна складова) в сумі 1227,23 грн., нарахованих на підставі 2.1.1.7.6 Умов та Правил, адже вказані умови не були погоджені у належній письмовій формі із споживачем під час укладення кредитного договору. 
Посилання апелянта на те, що конкретні умови кредитування, в тому числі розмір неустойки (пені і штрафів) визначаються Умовами та Правилами надання банківських послуг, - безпідставні, оскільки зазначені Умови та Правила не містять підпису відповідача. Доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови та Правила мав на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву, банком не надано, а відтак підстави брати їх до уваги відсутні. 
Саме такий висновок міститься у постановах Верховного Суду України, зокрема, від 14 грудня 2016 року у справі №6-2462цс16; від 22 березня 2017 року у справі №6-2320цс16, а також постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (14-131цс19), де вказано, що Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору. 
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді даної справи.
Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України відносно неустойки.
Згідно із ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. 
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; встановивши, що строк дії кредитного договору погоджено сторонами до 23.03.2008 року; з даним позовом АТ КБ “ПриватБанк” звернулось 24.01.2019 року, що стверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції місцевого суду на позовній заяві (а.с. 4); враховуючи непредставлення банком доказів подальшої пролонгації дії даного кредитного договору; приймаючи до уваги, що заяву про застосування позовної давності відповідачем надано місцевому суду до винесення оскаржуваного рішення – 01.03.2019 року (а.с. 73-75); встановивши, що трирічний строк для звернення до суду закінчився 24.03.2011 року, –колегія приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом за період з 23.03.2006 року по 23.03.2008 року в сумі 391,69 грн., оскільки трирічний строк позовної давності порушено банком без поважних причин. 
Збільшений строк позовної давності у належній письмовій формі, у даному випадку, кредитним договором не встановлений, що підтверджується матеріалами справи. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з ненаданням АТ КБ «ПриватБанк» суду доказів оформлення між сторонами Умов та Правил надання банківських послуг, Тарифів і Пам`ятки клієнта, тобто неукладення між сторонами кредитного договору, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у заяві позичальника сторонами було погоджено усі істотні умови кредитного договору, а саме розмір тіла кредиту (кредитний ліміт) - 3300,00 грн., відсотки за користування кредитом у розмірі 3% на місяць та строк дії договору протягом 24 місяців (а.с. 20 зворот). 
За таких обставин, колегія приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та зміни рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 29 березня 2019 року в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову. 
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову, а апеляційна скарга - частковому задоволенню. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» – задовольнити частково. 
Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 29 березня 2019 року – змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову. 
В іншій частині рішення залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий

Судді