Дата документу 14.01.2020 Справа № 336/3610/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №336/3610/19        Головуючий у 1 інстанції: Щаслива О.В.
Провадження № 22-ц/807/423/20        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» січня 2020 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Кочеткової І.В.,
секретар:        Волчанова І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, 
ВСТАНОВИВ:

В червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи у відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо «Запоріжжя Ліве» державного підприємства «Придніпровська залізниця», правонаступником якого є відповідач, з 02 квітня 2003 року до 02 квітня 2012 року.
Заборгованість підприємства по виплаті заробітної плати на час звільнення становила 6196 грн. 08 коп., яка стягнута з відповідача на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.03.2019 року. Остаточний розрахунок у сумі 4987 грн. 84 коп. з вирахуванням податків здійснено 06 травня 2019 року. 
Вважав, що на підставі ст. 117 КЗпП України відповідач зобов`язаний сплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який становить 241 056,48 грн. Крім того, має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з затримкою виплати розрахунку при звільненні у відповідності до ст. 34 Закону України «Про працю» в порядку, внормованому Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», в розмірі 7905,73 грн.
На підставі зазначеного просив стягнути з АТ «Українська залізниця» на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 02.04.2012 року по 05.05.2019 року включно в сумі 241 056 грн. 48 коп. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з затримкою її виплати при звільненні в сумі 7905 грн. 73 коп., судові витрати. 

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2019 року позов задоволено.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 241056 грн. 48 коп., компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати в сумі 7905 грн. 73 коп. 
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» у доход держави 1921 грн. 00 коп. судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на штучне збільшення позивачем суми позовних вимог через умисне затягування часу, вжиття всіх залежних від відповідача заходів щодо належного виконання зобов`язання, відсутність вини, зазначаючи, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 975 робочих днів складає 132 336,75 грн., просить рішення суду змінити в частині розміру стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та скасувати в частині судового збору, вирішити питання про судові витрати.

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що відповідачем добровільно не було виплачено заборгованість, фактичний розрахунок відбувся 06 травня 2019 року.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. 

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині стягнення судом першої інстанції компенсації втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасністю його виплати відповідачем не оскаржується, а тому апеляційним судом відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України не переглядається. 

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення не сплачених вчасно сум заробітку задоволені у повному обсязі, а тому позивач має право на стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку з моменту звільнення по день здійснення фактичного розрахунку, виходячи з 1776 днів затримки, та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з затримкою її виплати при звільненні.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 перебував з відповідачем у трудових відносинах з 02 квітня 2003 року по 02 квітня 2012 року, працюючи у Відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» ДП «Придніпровська залізниця», що підтверджується даними його трудової книжки (а.с. 8-9).
Правонаступником вказаного підприємства є ПАТ «Українська залізниця». Постановою Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 року № 938 «Деякі питання акціонерного товариства «Українська залізниця» тип Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного змінено на приватне та його перейменовано в Акціонерне товариство «Українська залізниця».

При звільненні ОСОБА_1 з підприємства 02 квітня 2012 року з ним було здійснено розрахунок та виплачено 6718,80 грн. В подальшому позивач у січні 2019 року звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укрзалізниця» про виплату решти заборгованості, яку не було виплачено під час звільнення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі № 336/649/19 від 25 березня 2019 року стягнуто з ПАТ «Укрзалізниця» на ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 6196,08 грн. (а.с.11). 

Відповідно до виписки по картковому рахунку № НОМЕР_1 філії - ЗОУ АТ «Ощадбанк» на рахунок ОСОБА_1 за рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2019 року перераховано суму у розмірі 6770,96 грн. 06 травня 2019 року (а.с. 12).

Судом першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів правильно встановлено, що у день звільнення в порушення вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України позивачу ОСОБА_1 виплата заробітної плати у повному обсязі не була здійснена.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке роз`яснення вказаної норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

У пункті 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 КЗпП України зазначено, що спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі №337/3085/16-ц, провадження 61-14890св18.

Судом першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів правильно встановлено, що у день звільнення в порушення вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України позивачу ОСОБА_1 виплата заробітної плати у повному обсязі не була здійснена.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем АТ «Укрзалізниця» позивачу ОСОБА_1 виплачена заборгованість по заробітній платі за рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2019 року лише 06 травня 2019 року

31 травня 2019 року ОСОБА_1 в особі адвоката Вельможко А.І. звернувся з позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

При вирішенні вказаного позову на користь позивача суд виходив із того, що остаточний розрахунок з ним підприємством проведений лише 06 травня 2019 року, а тому на підставі вимог статті 117 КЗпП України позивач має право на відповідну компенсацію, та стягнув з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за визначений позивачем період з 02 квітня 2012 року по 05 травня 2019 року включно у сумі 241 056,48 грн., а також компенсацію втрати частини доходи у розмірі 7905,73 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності вини відповідача у нездійсненні повного розрахунку з позивачем, оскільки спору на той час не було, та позивач погодився із нарахованою та виплаченою сумою, є неприйнятними, оскільки вказані обставини не звільняють роботодавця від відповідальності за ст. 117 КЗпП України, якщо він в подальшому довідався про неправильність застосування ним нормативного акту для розрахунку з позивачем, внаслідок чого ОСОБА_1 були недоплачені кошти на суму 6196,08 грн., але не виправив її самостійно, у зв`язку з чим ОСОБА_1 вимушений був звернутись до суду.

Колегія суддів не погоджується з посиланням відповідача на наявність підстав для зменшення суми середнього заробітку, оскільки іншим працівникам судом зменшено цю суму з урахуванням тривалого періоду його не звернення до суду з приводу остаточного розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом вказаної норми, суд може зменшити нарахований у відповідності до статті 117 КЗпП України розмір відшкодування лише у випадку, коли спір вирішено на користь працівника частково, тобто стягнуто не всю суму, яку позивач висував як заборгованість.
В даному випадку судом було стягнуто всю суму, яку ОСОБА_1 зазначив в позові як невиплачену відповідачем при розрахунку, а отже підстав для зменшення відшкодування, нарахованого на підставі ст. 117 КЗпП України, не вбачається.

Що стосується тривалого не звернення позивача до суду з приводу вказаної заборгованості, яка, на думку відповідача, штучно створює підстави для збільшення суми відшкодування, то закон не передбачає врахування цих обставин, вказуючи лише на те, що перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Зволікання відповідача з нарахуванням та виплатою працівнику ОСОБА_1 недоплаченої суми, не може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за не проведення такого розрахунку з працівником.

В той же час доводи апеляційної скарги про невірне обрахування кількості днів затримки розрахунку заслуговують на увагу.

Стягуючи середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 241 056,48 грн., суд першої інстанції виходив з 1776 днів затримки.
За період з дати звільнення позивача - 02 квітня 2012 року до дати розрахунку з ОСОБА_1 06 травня 2019 року кількість робочих днів складає - 1772 дні, з яких: 2012 рік - 188 днів; 2013 рік - 251 день; 2013 рік - 251 день; 2015 рік -250 днів; 2016 рік - 251 день; 2017 рік - 248 днів; 2018 рік - 250 днів; 2019 рік - 83 дні. 
Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 240 513,56? грн. із розрахунку 1772 робочих дні х 135,73 грн. розміру середньоденної заробітної плати.
Розмір середньоденної заробітної плати 135,73 грн. (а.с.15) сторонами не оспорювався.

Окрім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 6 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

На підставі зазначеного, рішення суду першої інстанції згідно з п.п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає зміні в частині вирішення позовних вимог про стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні шляхом зменшення вказаної суми з 241056 грн. 48 коп. до 240 513,56 грн., яка визначена без утримання прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів.

За приписами ч.ч.1, 6, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ОСОБА_4 звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України компенсація відповідачем суми судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, пропорційно до задоволених вимог в розмірі 2484,19 грн. підлягає стягненню в дохід держави, АТ «Українська залізниця» має право на компенсацію за рахунок держави суми судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, пропорційно до задоволених вимог в розмірі 8,14 грн.
Отже, з АТ «Українська залізниця» підлягає стягнення судовий збір на користь держави в розмірі 2 476,05? грн. (2484,19 грн. - 8,14 грн.).

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2019 року у цій справі у цій справі в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та в частині вирішення питання про стягнення судового збору змінити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 240 513 (двісті сорок тисяч п`ятсот тринадцять) гривень 56 копійок, яка визначена без утримання прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 2476 (дві тисячі чотириста сімдесят шість) гривень 05 копійок.
В іншій частині рішення не оскаржувалось та не переглядалось.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 15 січня 2020 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       І.В. Кочеткова