ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 лютого 2020 р.	Справа № 520/7923/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Сіренко О.І.,
Суддів: Кононенко З.О. ,  Калиновського В.А. ,
за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Кухар М.Д., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 23.10.19 року по справі № 520/7923/19
          за позовом        ОСОБА_1  
          до       Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради               
          про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради, в якому просить суд:
- визнати протиправними бездіяльність (дії) Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 , у встановленні статусу “особи з інвалідністю внаслідок війни” та видачі посвідчення “особи з інвалідністю внаслідок війни” відповідно до відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”;
- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради встановити ОСОБА_1 статус “особи з інвалідністю внаслідок війни” та видати посвідчення “особи з інвалідністю внаслідок війни” відповідно до відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем протиправно відмовлено у встановленні статусу “особи з інвалідністю внаслідок війни” та видачі посвідчення “особи з інвалідністю внаслідок війни” відповідно до відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”.
23.10.2019 року рішенням Харківського окружного адміністративного суду адміністративний позов   ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради про  визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено. 
Визнано протиправними бездіяльність (дії) Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 , у встановленні статусу “особи з інвалідністю внаслідок війни” та видачі посвідчення “особи з інвалідністю внаслідок війни” відповідно до відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”.
Зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради встановити ОСОБА_1 статус “особи з інвалідністю внаслідок війни” та видати посвідчення “особи з інвалідністю внаслідок війни” відповідно до відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”.
Стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради  до Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань суму судового збору, що підлягав сплаті при поданні позову в загальному розмірі 768,40 грн.
В апеляційній скарзі відповідач просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального права, невідповідності висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції. Зазначив, що для набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни з підстав, установлених п.9 ч.2 ст.7 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, окрім факту настання у такої особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, зазначений Закон містить також умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме у складі формувань Цивільної оборони. Стверджує, що крім формувань Цивільної оборони у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж воєнізовані формування Цивільної оборони, та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженнями керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ, підприємств. Стверджує, що встановлення особі статусу інваліда внаслідок війни на підставі п.9 с.2 ст.7 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” можливе за наявності відповідного розпорядчого документа (наказу чи розпорядження) за лінією Цивільної оборони щодо залучення підприємства, установи до роботи певного формування та розпорядчий документ підприємства, установи про залучення особи до складу такого формування. Однак, позивач вказаних документів не надав, а тому відмова відповідача є правомірною. Таким чином, вважає позовні вимоги такими, що задоволенню не підлягають
Позивач у надісланому відзиві на апеляційну скаргу, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін. Зазначив, що відповідачем не було враховано Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976 № 201-78 (ДСК), Положення про невоєнізовані формування Цивільної оборони і норми щодо оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами, затвердженого наказом начальника ЦО СРСР від 06.06.1975 № 90 (ДСК) та Уставу формувань і військ цивільної оборони, затвердженого наказом начальника ЦО СРСР від 27.03.1967 (ДСК). Стверджує, до складу невоєнізованих формувань Цивільної оборони, які створювались на всіх підприємствах, установах і організаціях, зараховувались в обов`язковому порядку всі працездатні громадяни  за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи. Вказує, що у разі залучення до формування ЦО трудові відносини із підприємством не припинялись.  З огляду на викладене, вважає, що всі види формувань ЦО мали однаковий юридичний статус, а позивач як штатний працівник Київського містобудівного управління був зарахований (залучений) до формування Цивільної оборони, що існувало у його установі, з урахуванням її інженерної специфіки. Таким чином, вважає, що на нього поширюються вимоги п.9 ч.2 ст.7 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, а його позовні вимоги суд першої інстанції вірно задовольнив. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає,  що апеляційна скарга підлягає  задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, ОСОБА_2 має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), є учасником ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 С від 20.09.2017 та копією вкладки  до вказаного посвідчення.
Згідно з копією експертного висновку Харківської міжвідомчої експертної комісії по встановленню причинного зв`язку хвороб, інвалідності та смерті з дією іонізуючого випромінення та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС №9040 від 20.06.2002 року, захворювання позивача пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
Відповідно до наявної в матеріалах справи копії довідки серії ХАР-03 № 003759 позивачу встановлено 2 групу інвалідності з 28.11.2007 внаслідок захворювання, пов`язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
Відповідно до копії виписки з наказу ПР. 33-К   від 05.08.1986, позивач у період з 06.08.1986 по 04.09.1986 знаходився у відрядженні строком на 30 днів, що також підтверджено копією посвідчення про відрядження від 06.08.1986 №1631.
24 липня 2019 року позивач звернувся до УПСЗН адміністрації Московського району Харківської міської ради із заявою, в якій просив встановити йому статус особи з інвалідністю внаслідок війни, та видати відповідне посвідчення.
Листом від 02.08.2019 №08-7809 відповідач повідомив позивача про неможливість надати позивачеві статус інваліда війни на підставі п. 9 абз. 2 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", з посиланням на те, що для встановлення статусу інваліда війни позивачу необхідно надати документ про його залучення до складу формувань Цивільної оборони та настання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.
Не погодившись з відмовою у встановленні ОСОБА_1 статусу “особи з інвалідністю внаслідок війни” та видачі посвідчення “особи з інвалідністю внаслідок війни” відповідно до відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони та отримав інвалідність внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, а отже, має право на встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни із видачею відповідного посвідчення.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Правовий статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту визначаються Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 №3551-XII (далі – Закон № 3551-XII).
Відповідно до статті 1 Закону №3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" цей Закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров`я та активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров`я.
Стаття 4 Закону №3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" визначає, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
Згідно з пунктом 9 частини другої статті 7 Закону №3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.
Отже, умовами для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ, є: 1) настання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; 2) участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони. 
Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18 березня 1976 року № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 6 червня 1975 року № 90, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено наявним и в матеріалах справи  доказами позивач є учасником у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також має інвалідність у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з участю у ліквідації цих наслідків. 
Зазначене свідчить про те, що на позивача як на особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом України « Про статус і соціальний захист  громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
При цьому, для набуття статусу інваліда війни (з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ), окрім факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, необхідно виконати умови щодо прийняття такою особою участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони. 
Це пояснюється тим, що крім формувань Цивільної оборони, у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженням керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств. 
Відповідно до п.9 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать, зокрема, особи з інвалідністю інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи. Тобто, для набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, з підстав, встановлених даною нормою, окрім як факту настання у особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. з означений Закон містить також умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків "аварії на ЧАЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.
За роз`ясненням Міністерства з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи від 14.08.2006 №04-9492/281 чинність Закону не поширюється на осіб, які направлялись на виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС органами управління у справах Цивільної оборони, створеними у складі підприємств, установ та організацій. Умови визначення правового статусу та соціального захисту осіб цих категорій визначаються Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Крім формувань Цивільної оборони, в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС брали участь працівники, які залучалися від інших міністерств і відомств. їх направляли в райони виконання таких робіт згідно з розпорядженнями керівників цих відомств. На громадян, які були у складі таких формувань чинність п.9 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не поширюється.
Так, колегія суддів вказує на те, що за відсутності доказів, які б свідчили про залучення позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, відсутні  підстави для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої  статті 7 Закону № 3551-ХІІ. 
Позивач вважає, що довідка МСЕК від 05.05.2004 про встановлення 2 групи інвалідності на ЧАЕС, посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильськьої катастрофи, експертний висновок Харківської міжвідомчої експертної ради № 9040 від 20.06.2002 про захворювання внаслідок роботи на ЧАЕС, довідки БТОВ «Київське містобудівне управління №2» від 05.09.2002 № 102 про участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, посвідчення про відрядження від 06.08.1986 № 1631 до м. Чорнобиль, витягу з наказу від 05.08.1986 № 33-К, є документами, підтверджуючими  його участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС  у складі формувань Цивільної оборони, належність позивача до осіб, які мають статус особи  з інвалідністю внаслідок війни, проте із вказаних документів зазначеного не вбачається.
Відповідно до наказу Київського містобудівельного управління Тресту «Укршляхбуд» № Пр.33-К від 05.08.1986 ОСОБА_1 , тесляра 5-го розряду, було відряджено до м. Чорнобиль строком на 30 днів з 06.08.1986 по 04.09.1986, у зв`язку з чим позивачу було видане посвідчення про відрядження.
Згідно з довідкою Багатопрофільного товариства з обмеженою відповідальністю «Київське мостобудівельне управління №2» № 102 від 05.09.2002, ОСОБА_1 був безпосередньо зайнятий на роботах, передбачених постановою ЦК КПРС, Ради Міністрів СРСР від 29.12.1987 № 1497-378 та постановою Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС від 05.06.1986 № 665-195, в період з 06.08.1986 по 16.08.1986. У цій довідці вказано вид робіт – будівництво мосту через річку Уж. 
Так, колегія суддів зауважує, що   з наявних в матеріалах справи  документів не вбачається, що позивач був відряджений до м. Чорнобиль для участі у складі формування Цивільної оборони.
Також, колегія суддів звертає увагу на те, що  з довідки № 102 від 05.09.2002 вбачається, що ОСОБА_1 був відряджений як будівельник, для будівництва мосту.  
Доводи позивача щодо відсутності однозначної вимоги про обов`язковість видання розпорядчого документу по підприємству про залучення конкретної особи до дій у складі формувань Цивільної оборони, є безпідставними, оскільки має бути підтверджена належними та допустимими доказами участь саме ОСОБА_1 у ліквідації наслідків аварії у складі формувань Цивільної оборони.
Крім того, з наданих позивачем документів не вбачається, що Київське містобудівельного управління Тресту «Укршляхбуд»  було віднесене до складу формувань Цивільної оборони.
Таким чином, документи, на які посилається  позивач належним чином підтверджують його статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та настання інвалідності у зв`язку з тим, що він брав участь у таких заходах, однак належного документального підтвердження своєї безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони матеріали справи не містять. В протилежному випадку статус інваліда війни (на підставі пункту 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ) поширюватиметься на всіх, хто належать до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (підпункт 1 частини першої статті 9 Закону № 796-ХІІ). 
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2018 року у справі № 368/1579/14, від 10 травня 2018 року у справі № 279/12162/15-а та від 07 червня 2018 року у справі № 377/797/17, від 21.08.2018 по справі № 279/2285/16-а, від 19.09.2019 по справі № 756/8323/16-а, від 10.10.2019 по справі №810/4584/18, що в силу приписів чю5 ст.242 КАС України враховується судом апеляційної інстанції.
Колегія суддів відхиляє посилання позивача на Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976 № 201-78 (ДСК), Положення про невоєнізовані формування Цивільної оборони і норми щодо оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами, затвердженого наказом начальника ЦО СРСР від 06.06.1975 № 90 (ДСК) та Уставу формувань і військ цивільної оборони, затвердженого наказом начальника ЦО СРСР від 27.03.1967 (ДСК), Настанову про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (сільському) на сільськогосподарському об`єкті народного господарства, затверджену наказом начальника ЦО СРСР – заступника Міністрів оборони СРСР від 29.06.1976 № 92, оскільки цими нормативними актами встановлено загальні положення функціонування системи цивільної оборони в СРСР (на всій його території), однак, самі по собі вони не є доказом включення позивача у формування Цивільної оборони та участь його, у складі цих формувань, у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
Також, колегія суддів зазначає, що статус інвалідів війни розповсюджено на осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, на підставі Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 1770-IV від 15.06.2004.
З пояснювальної записки до проекту цього Закону вбачається, що до категорії осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, законодавець запропонував відносити вузьку категорію осіб (1300 чоловік), які з перших днів аварії разом з військовослужбовцями виконували роботи у 30-тикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення у складі мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, діяли за його статутом та підпорядковувалися військовому командуванню. 
Разом з тим, позивач не брав участь у загонах спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, тому не може бути визнаний особою з інвалідністю внаслідок війни саме на підставі п.9 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Зазначений висновок узгоджується  з  правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 10.05.2018 по справі № 279/12162/15-а.
          Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України     органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені     Конституцією     та законами України.
З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач,  відмовляючи ОСОБА_1 у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни на підставі п.9 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», діяв на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством, з дотриманням вимог ч.3 ст.2 КАС України.
Відповідно до ч. 2  ст. 77 КАС України  в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Так, відповідач, як  суб`єкт владних повноважень,  надав належні докази правомірності прийнятого рішення.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;  4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню із прийняттям нової постанови про відмову у  задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради  задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2019 року по справі № 520/7923/19  скасувати.
Прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради про   визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Головуючий суддя 	(підпис)	О.І. Сіренко	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.О. Кононенко    В.А. Калиновський   	
Повний текст постанови складено  17.02.2020 року