ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
23 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 490/6023/16
провадження № 61-37672 св 18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати                      Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач),          Журавель В. І., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», 
треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський Валентин Сергійович,  
 
розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 грудня 2016 року в складі судді Мамаєвої О. В. та на ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 22 лютого 2017 року в складі колегії суддів Крамаренко Т. В., Бондаренко Т. З., Царюк Л. М.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.
 
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 30 травня 2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський В. С. вчинив виконавчий напис, реєстровий номер 1662, за яким з метою задоволення вимог ПАТ «Альфа-Банк» про стягнення кредитної заборгованості в загальному розмірі 7 928 718,39 грн звернуто стягнення на належну позивачу на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .
 
ОСОБА_1 вважає, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки нотаріусом не враховано та не перевірено факт наявності чи відсутності спору щодо заборгованості за кредитним договором. Розрахунок заборгованості не відповідає дійсній сумі боргу у зв`язку з тим, що зроблений банком одноособово, без врахування її думки. Крім того, на час вчинення виконавчого напису існував спір між сторонами щодо заборгованості, а виконавчий напис в порушення вимог закону не містить розміру плати суми державного мита, сплаченого стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ "Альфа-Банк" про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, відмовлено.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що на момент виконавчого напису нотаріуса не існувало спору щодо суми заборгованості та відсутні обставини, на підставі яких виконавчий напис не підлягає виконанню. Безспірність заборгованості підтверджують документи для вчинення виконавчого напису, які були надані нотаріусу банком.
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду 
 
Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 22 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 грудня 2016 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи та дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, а доводи апеляційної скарги правильності цього висновку не спростовують.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У квітні 2017 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в даній справі.
 
На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 розділу XIII ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» дана справа передана до Верховного Суду. 
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що судом касаційної інстанції в цивільних справах є Верховний Суд.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі позивач просить скасувати оскаржувані судові рішення як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги. 
 
Позивач зазначає, що у травні 2014 року надсилала банку заяву, у якій не погоджувалася із заборгованістю по тілу кредиту, процентах, що спростовує безспірність заборгованості. 
 
Стверджує, що 06 травня 2016 року була постановлена ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про відкриття касаційного провадження у справі № 751/8469/14 про скасування рішення третейського суду у справі за позовом банку до позивача та інших осіб про стягнення заборгованості за кредитним договором, що спростовує безспірність заборгованості на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.
 
Заперечення/відзив на касаційну скаргу
 
У травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення на касаційну скаргу від Кузьменко О. С., яка діє на підставі довіреності в інтересах ПАТ «Альфа-Банк», у якому представник відповідача просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Представник відповідача зазначає, що у заяві, на яку посилається позивач, вона просила встановити ставку за користування кредитними коштами у розмірі 0%, що суперечить чинному законодавству, не зазначала, що не погоджується з розміром заборгованості.
 
Вважає, що на час вчинення нотаріусом виконавчого напису існувало рішення апеляційного суду у справі про оскарження рішення третейського суду про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором, яке набрало законної сили, тому на час вчинення виконавчого напису був відсутній судовий спір щодо заборгованості по кредитному договору.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 12 вересня 2007 року ПАТ «Альфа-Банк» (далі - банк) і ОСОБА_1 уклали рамкову угоду № SMTRS000560, відповідно до умов якої банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредитні продукти на загальну суму, що не повинна перевищувати 1 000 000 доларів США, шляхом відкриття кредитної лінії та укладання додаткових угод строком на 180 місяців.
 
12 вересня 2007 року банк і ОСОБА_2 уклали іпотечний договір № SMЕRS00056/1, за умовами якого шестикімнатна квартира  АДРЕСА_1 , була передана в іпотеку для забезпечення зобов`язань за рамковою угодою № SMЕRS00056, включаючи всі додаткові угоди.
 
27 серпня 2009 року між сторонами укладена додаткова угода до рамкової угоди, відповідно до якої загальний розмір кредитних продуктів за договорами (угодами) в межах цієї угоди не повинна перевищувати 1 150 000 доларів США.
 
10 листопада 2011 року банк та позичальник уклали додаткову угоду до рамкової угоди, за умовами якої сторони домовились, що загальний розмір кредитних продуктів за договорами (угодами) не повинен перевищувати 2 400 000 доларів США, а починаючи з 11 листопада 2011 року - 1 200 000 доларів США.
 
На підставі рамкової угоди 10 листопада 2011 року банк та ОСОБА_1 уклали договір про надання траншу № SМЕ0003613-2, за яким банк надав позичальнику кредит у загальному розмірі 9 397 000 грн зі строком повернення до 11 вересня 2022 року та погашенням кредиту і процентів відповідно до умов договору та графіку повернення кредиту і процентів із врахуванням змін, внесених додатковою угодою до договору про надання траншу, укладеною сторонами 21 жовтня 2013 року.
 
27 серпня 2009 року та 10 листопада 2011 року укладені договори про внесення змін до договору іпотеки, за умовами яких ОСОБА_1 є іпотекодавцем належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1 , зобов`язання іпотекодавця поширюються на договір про надання траншу № SМЕ0003613-2.
 
У зв`язку з порушенням ОСОБА_1 передбачених договором строків повернення кредиту 20 березня 2014 року ПАТ «Альфа-Банк» направило позичальнику та поручителям рекомендованим листом письмову вимогу про дострокове виконання зобов`язань за договором про надання траншу від 10 листопада 2011 року.
 
28 квітня 2014 року ПАТ «Альфа-Банк» направило позичальнику рекомендованим листом вимогу про порушення основного зобов`язання, що містить попередження про можливість звернення стягнення на іпотечне майно.
 
14 травня 2014 року рішенням постійно діючого третейського суду при ВГО «Всеукраїнський фінансовий союз» стягнуто на користь ПАТ «Альфа-Банк» з ОСОБА_1 та поручителів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,  ТОВ ФТД «Наташа-М» і ПП «Ніанат» в солідарному порядку заборгованість за договором про надання траншу № SМЕ0003613-2 від 10 листопада 2011 року в розмірі 9 116 852,37 грн.
 
Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 квітня 2016 року у справі № 751/8467/14, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 20 травня 2016 року, заяву ОСОБА_1 задоволено, рішення постійно діючого третейського суду при ВГО «Всеукраїнський фінансовий союз» від 14 травня 2014 року скасовано з підстав відсутності юрисдикції третейських судів щодо розгляду спорів з питань захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку.
 
30 травня 2016 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського В. С. із заявою про вчинення виконавчого напису, до якої були додані документи - оригінал договору іпотеки від 12 вересня 2007 року із змінами та доповненнями, меморіальний ордер від 10 листопада 2011 року № 29610, виписки по особовому рахунку позичальника, розрахунок заборгованості, завірені копії рамкової угоди від 12 вересня 2007 року та договору про надання траншу від 10 листопада 2011 року із змінами та доповненнями, копія вимоги від 20 березня 2014 року про дострокове виконання зобов`язань з доказами направлення, копія повідомлення про порушення основного зобов`язання від 28 квітня 2014 року з доказами направлення.
 
На підставі зазначених вище документів 30 травня 2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський В. С. вчинив виконавчий напис, реєстровий номер 1662, за яким звернено стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки. Відповідно до даного виконавчого напису за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки, підлягають задоволенню вимоги ПАТ «Альфа-Банк» про стягнення кредитної заборгованості в загальному розмірі 7 928 718,39 грн, яка складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 7 928 718,39 грн. 
 
31 травня 2016 року на підставі виконавчого напису головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Сазонов Д. К. відкрив виконавче провадження.
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення в повній мірі відповідають зазначеним вимогам закону.
 
Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Частиною третьою цієї статті визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
 
Частиною першою статті 88 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.
 
За змістом статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат», пунктів 1.2, 3.2, 3.5 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 282/20595, заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені переліком документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.
 
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16 зробила висновок, що для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.
 
Суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили факти наявності заборгованості позивача перед банком, відсутності судового спору між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк» щодо розміру заборгованості за вищевказаним кредитним договором на час вчинення спірного виконавчого напису, подання банком нотаріусу всіх необхідних документів для вчинення виконавчого напису, тому дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
 
Доводи касаційної скарги щодо наявності судового спору щодо суми заборгованості за кредитним договором на час вчинення виконавчого напису спростовуються встановленими обставинами справи, відповідно до яких ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 травня 2016 року про відкриття касаційного провадження була постановлена у справі № 751/8469/14 за заявою ОСОБА_4 як поручителя ОСОБА_1 і не стосувалася питання оспорення  наявності та розміру заборгованості за кредитним договором.Постановою Верховного Суду від 22 травня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення.
 
Доводи касаційної скарги повторюють доводи апеляційної скарги, яким апеляційний суд уже надавав оцінку, зводяться до переоцінки встановлених судами обставин та доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.
 
Колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 22 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
  
Судді:                                                                                                    Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                В. І. Журавель
 
                                                                                                            М. М. Русинчук