ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/187/20 Справа № 209/5027/14-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Байбара Г.А. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року                                                                        м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 вересня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Житлово-будівельний кооператив № 32 м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, Третя дніпродзержинська державна нотаріальна контора, реєстраційна служба Дніпродзержинського міського управління юстиції, ОСОБА_4 , про визнання права власності на 1/6 частину квартири у порядку спадкування за законом, –

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ЖБК № 32 м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, Третя дніпродзержинська державна нотаріальна контора, реєстраційна служба Дніпродзержинського міського управління юстиції, ОСОБА_4 , про визнання права власності на 1/6 частину квартири у порядку спадкування за законом.

Позовна заява мотивована тим, що вона з 06.03.2009 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Вказувала, що вона, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у шестимісячний строк, передбачений законом подали заяви до Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом після померлого ОСОБА_5 

17 червня 2014 року вона звернулась до Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті спадкодавця на квартиру АДРЕСА_1 , але постановою нотаріуса від 17.06.2014 року їй було відмовлено у зв`язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на зазначену квартиру на ім`я спадкодавця ОСОБА_5 .

Зазначала, що згідно з даними інвентаризаційної справи право власності на спірну квартиру станом на дату останньої реєстрації – 05.12.1994 року, було зареєстровано за ОСОБА_4 , яка була дружиною ОСОБА_5 у період з 25.06.1976 року до 10.09.1991 року.

За даними домової книги № 1 порядковий номер № 166, ОСОБА_5 був зареєстрований з 08.06.1981 року за адресою: АДРЕСА_2 та знятий з реєстрації місця проживання 20.04.2012 року на підставі свідоцтва про смерть.

Посилаючись на те, що пайовий внесок за квартиру був сплачений подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за період їх шлюбу за рахунок їх спільних коштів, тому вказана квартира є їх спільним майном подружжя, а отже належна ОСОБА_5 1/2 її частка входить до складу спадщини.

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та визнати за нею право власності на 1/6 частку вказаної квартири в порядку спадкування за законом.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18.09.2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у період шлюбу та сумісного проживання подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_8 пайовий внесок до ЖБК № 32 м. Дніпродзержинська за квартиру АДРЕСА_1 не був повністю сплачений, а частина паю, була внесена за рахунок коштів, подарованих особисто ОСОБА_6 , тому спірна квартира не може бути визнана спільним майном ОСОБА_5 та ОСОБА_7 Оскільки, квартира АДРЕСА_1 не є спільним майном подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , тому не може вважатися спадковим майном після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 частина цієї квартири.

Останнім рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.12.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18.09.2015 року змінено в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що враховуючи приписи статті 1218 ЦК України, апеляційний суд вважав, що спадкодавець ОСОБА_5 за життя, протягом 20 років, з вимогами щодо вселення, визнання права власності на вказану квартиру не звертався, комунальні послуги не сплачував, що вказує про відсутність його наміру на визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з чим він не набув права власності на спірну квартиру, а тому його спадкоємець ОСОБА_1 також не набула такого права власності в порядку спадкування за законом.

Постановою Верховного Суду від 20.02.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.12.2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що пайовий внесок за спірну квартиру було сплачено подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за час шлюбу за рахунок спільних коштів, отже ця обставина є доведеною та не підлягає повторному доказуванню згідно частини третьої статті 61 ЦПК України.

Вважала неправильними висновки суду про те, що ОСОБА_5 за життя не мав наміру на визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя Двірних, у зв`язку з чим спадкодавець не набув права власності на неї, а тому спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування.

Також зазначала, що суд залишив поза увагою відсутність вчинення ОСОБА_7 дій щодо зняття з реєстрації ОСОБА_5 , звернення до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя відносно спірної квартири, що підтверджує не заперечення нею юридичного факту права спільної сумісної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

Також вважала, що право померлого ОСОБА_5 на спірну квартиру, набуто за час шлюбу за спільні кошти, що передбачено нормами закону, тому після набуття такого законного права, вчиненням чи не вчиненням ним будь-яких дій, не мають правового значення щодо порядку набуття уже набутого ним в силу закону права на квартиру, пай за яку було сплачено ним за час шлюбу за спільні кошти.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду першої інстанції не відповідає указаним вимогам закону.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_7 з 25.09.1976 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 (а.с.9 т.1).

Від шлюбу вони мають двох дорослих синів: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 01.08.1991 року шлюб між ними було розірвано (а.с.33 т.2).

10 вересня 1991 року Дніпровським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області зроблено запис за № 429 щодо розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 (а.с.9 т.1).

Рішенням Дніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27.03.1981 року № 161 було затверджено список осіб на отримання житлової площі у ЖБК № 32 м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області по АДРЕСА_3 , а згідно з додатком до зазначеного рішення ОСОБА_8 у складі сім`ї із 4 осіб була включена до списку на отримання житлової площі в ЖБК № 32 м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

З 08 червня 1981 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 були зареєстровані та проживали в квартирі АДРЕСА_1 .

06 березня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (а.с.17 т.1).

Після смерті ОСОБА_5 у встановлений законом строк до Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області із заявами про прийняття спадщини звернулися сини померлого: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також дружина померлого – ОСОБА_1 

04 липня 2014 року та 06 серпня 2014 року державним нотаріусом Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Двірному Ю.О., ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було видано свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину кожному, а саме на 31/100 частку житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями по АДРЕСА_4 та на 1/3 частку кожному на земельну ділянку площею 0,0891 га, на якій розташований вказаний будинок.

Відповідно до довідки ЖБК № 32 м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19.03.2015 року встановлено, що пайовий внесок за спірну квартиру в розмірі 7,925 крб. 63 коп. сплачений повністю у першому кварталі 1992 року ОСОБА_7 .

Постановою державного нотаріуса Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 17.06.2014 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на зазначену квартиру на ім`я спадкодавця.

Згідно з наданими ОСОБА_7 квитанціями вона та ОСОБА_5 сплатили наступні внески за спірну квартиру: 82 руб. за квітень 1980 року від імені ОСОБА_5 – 1 % внеску; від імені ОСОБА_6 : 3 500 руб. за квітень 1980 року, 79 руб. 35 коп. за квітень-червень 1981 року, 1 237 руб. 67 коп., 76 крб. у третьому кварталі 1991 року, 76 крб. у четвертому кварталі 1991 року, 76 крб. у першому кварталі 1992 року.

Згідно довідки ЖБК № 32 м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19.03.2015 року пайовий внесок за спірну квартиру в розмірі 7 925 крб. 63 коп. сплачений повністю у першому кварталі 1992 року ОСОБА_7 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Апеляційним судом встановлено, що довідка ЖБК № 32 від 29.11.1994 року, на підставі якої ОСОБА_7 отримала 05.12.1994 року реєстраційне посвідчення, видавалася з моменту набрання чинності Законом України “Про власність”.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України “Про власність” член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Згідно зі статтею 16 Закону України “Про власність” майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Відповідно до частини першої статті 22, частини першої статті 24 КпШС України, чинного на час придбання спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

У статті 112 ЦК УРСР, який діяв на час спірних правовідносин, майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.

Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Також у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 29 “Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності” судам роз`яснено, що при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.

Проте, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що після сплати паю в ЖБК подружжям у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів квартира після повної сплати пайового внеску є їх спільним майном.

Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

За змістом частини першої статті 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Згідно зі статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частини першої статті 1270 ЦК України).

Судом апеляційної інстанції установлено, що предметом позову є визнання спільною сумісною власністю спірної квартири ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/6 частину квартири у порядку спадкування за законом.

Стаття 33 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження, передбачає, що суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Близький за змістом припис закріплений і в частині першій статті 51 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови від 12.06.2009 року № 2 “Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції” роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному законом. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Суд вказаними роз`ясненнями не керувався і в порушення вимог ст.ст. 10, 33 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження, не роз`яснив позивачці наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, у тому числі і щодо залучення до участі у справі співвідповідача.

Апеляційний суд позбавлений можливості залучити до участі у справі співвідповідача ОСОБА_4 , яка вже залучена судом в якості третьої особи, оскільки немає передбачених законом повноважень змінювати склад осіб, які беруть участь у справі, крім випадків процесуального правонаступництва, передбаченого ст. 55 ЦПК України.
Оскільки позовні вимоги заявлені не до всіх осіб, зокрема без залучення до участі у справі в якості саме відповідача ОСОБА_4 , вирішення даного спору в цілому (враховуючи специфіку спірних правовідносин) без залучення у встановленому процесуальним законом порядку всіх заінтересованих осіб є передчасним.
Тому, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до роз`яснень, викладених в абз.5 п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року “Про судове рішення у цивільній справі”, суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_9 , а саме: 1/2 частини на підставі договору дарування, посвідченого 12.09.2018 року приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Панко Г.В., реєстровий № 1034; 1/2 частини на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 04.11.2015 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир`як С.А., реєстровий № 912.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ураховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог з вищенаведених підстав.
Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 вересня 2015 року – скасувати та ухвалити нове.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Житлово-будівельний кооператив № 32 м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, Третя дніпродзержинська державна нотаріальна контора, реєстраційна служба Дніпродзержинського міського управління юстиції, ОСОБА_4 , про визнання права власності на 1/6 частину квартири у порядку спадкування за законом – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко