Постанова
Іменем України
 
29 листопада 2019 року
місто Київ
 
справа № 607/1508/16-ц
провадження № 61-7991св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивачі - Товариство з обмеженою відповідальністю «АВАКС ПРОФ»,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АВАКС ПРОФ» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 червня 2017 року у складі судді Братасюка В. М. та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 05 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Ходоровського М. В., Щавурської Н. Б., Шевчук Г. М.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ 
Стислий виклад позиції позивача
У лютому 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «АВАКС ПРОФ» (далі - ТОВ «АВАКС ПРОФ») звернулося із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування заподіяної товариству майнової шкоди у сумі 144 845, 70 грн.
Позивач на обґрунтування вимог посилався на те, що ОСОБА_1 , працюючи водієм автотранспортних засобів, з яким було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, 11 серпня 2015 року, повертаючись закріпленим за ним автомобілем МАN, д/н  НОМЕР_1 , із відрядження на підприємство, вкрутив гвинт у спускний клапан гальмівної системи, що призвело до постійного гальмування коліс автомобіля. Внаслідок цього барабани коліс змінили свій колір, двигун автомобіля працював з перевантаженням, ходова та моторна системи автомобіля зазнали пошкоджень, а підприємству заподіяно 144 845, 70 грн майнової шкоди.
Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідач позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні у зв`язку з необґрунтованістю.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 червня 2017 року в задоволенні позову ТОВ «АВАКС ПРОФ» до ОСОБА_1 про відшкодування заподіяної майнової шкоди у сумі 144 845, 70 грн відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що договір про повну матеріальну відповідальність, укладений із ОСОБА_1 , не є підставою для повної матеріальної відповідальності відповідача, оскільки посада, яку він обіймав, не відносився до категорії тих, перебування на якій давало право укладати з працівником такий договір. Надані позивачем докази не доводять виникнення пошкоджень на автомобілі МАN, д/н  НОМЕР_1 , саме внаслідок вчинення винних дій зі сторони відповідача, а також те, що поломки транспортного засобу відбулись за умисного та свідомого бажання заподіяння таких ушкоджень ОСОБА_1 , і що такі не відносяться до категорії нормального виробничого-господарського ризику.
Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 05 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, зазначивши, що, укладаючи з відповідачем договір про повну матеріальну відповідальність, позивач не пересвідчився у тому, чи посада водія-експедитора і виконувані ним роботи, відносяться до переліку посад, з працівниками, які їх обіймають, можуть бути укладені такі договори. Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір про повну матеріальну відповідальність від 13 жовтня 2014 року не може бути підставою для застосування до відповідача майнової відповідальності у повному розмірі заподіяної з його вини шкоди, оскільки його можна укладати тільки із працівниками певних категорій. Також суд апеляційної інстанції погодився із рішенням суду першої інстанції про відмову у позові з підстав відсутності умисних дій відповідача у заподіянні шкоди.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
ТОВ «АВАКС ПРОФ», не погодившись із судовими рішеннями, у листопаді 2017 року подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просило рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.
Заявник зазначає, що суди дійшли необґрунтованих висновків про відмову у позові, оскільки із відповідачем укладено договір про повну матеріальну відповідальність, його робота пов`язана із збереженням матеріальних цінностей. Також суди не надали належної оцінки показанням свідків, а також наявним у матеріалах справи письмовим доказам, внаслідок чого дійшли необґрунтованого висновку про відсутність вини відповідача у заподіянні шкоди.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У наданому відзиві відповідач просив касаційну скаргу залишити без задоволення з огляду на її необґрунтованість.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 11 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу. Такі заяви чи скарги не можуть бути залишені без руху, повернуті або передані за підсудністю, щодо них не може бути прийнято рішення про відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Матеріали касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.
Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що наказом від 13 жовтня 2014 року № 107\1 згідно з трудовим договором від 13 жовтня 2014 року ОСОБА_1 прийнято на роботу водієм автотранспортних засобів та того ж дня з ним укладено договір про повну матеріальну відповідальність.
11 серпня 2015 року ОСОБА_1 під час повернення закріпленим за ним автомобілем МАN, д/н  НОМЕР_1 , із відрядження на підприємство позивача, у зв`язку з поломкою автомобіля, зателефонував до механіка підприємства та повідомив про факт поломки, що в автомобілі несправна гальмівна система і транспортний засіб не може їхати.
За вказівкою механіка на місце поломки для буксирування прибув інший автомобіль МАН тієї ж модифікації під керуванням водія ОСОБА_3 .
Для здійснення буксирування ОСОБА_1 під`єднав до свого автомобіля шланг для подачі повітря із справного автомобіля.
Оскільки спускний клапан на автомобілі вийшов з ладу та через нього постійно виходило повітря, що унеможливлювало розблокування гальмівної системи коліс автомобіля та його буксирування, ОСОБА_1 вкрутив гвинта в спускний клапан гальмівної системи.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами.
Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді (стаття 131 КЗпП України).
Згідно з пунктами 1, 2, 5 частини першої статті 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; Шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування.
Письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками 
(які досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України 
(стаття 135-1 КЗпП України).
При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.
За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.
Під прямою дійсною шкодою необхідно розуміти, зокрема втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.
Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.
Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві 
(стаття 138 КЗпП України).
Постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24 затверджено Перелік посад і робіт, що виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску) перевезення або застосування в процесі виробництва (далі - Перелік).
Договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва не зазначені, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для покладання матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди.
Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-16цс12, підстав відступити від зазначеного висновку судом не встановлено.
Судами встановлено, що на підприємстві позивача відсутня посадова інструкція водія-експедитора як така, у зв`язку з чим суди першої та апеляційної інстанцій не мали можливості перевірити, які саме трудові обов`язки покладені на відповідача. Крім того, посада водія-експедитора не включена до Переліку, в якому міститься лише посада експедитора із перевезення вантажів, та роботи з приймання та обробки для доставки (супроводу) вантажу, багажу, поштових відправлень та інших матеріальних і грошових цінностей, їх доставці (супроводу), видачі (здачі).
Аналогічний правовий висновок щодо невіднесення посади водія-експедитора до Переліку та неможливості укладення із цією категорією працівників договору про повну матеріальну відповідальність викладений у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 303/3693/15-ц (провадження № 61-5969св18). Підстав відступити від зазначеного висновку Верховним Судом не встановлено.
Отже, доводи касаційної скарги про те, що з відповідачем укладено договір про повну матеріальну відповідальність, а тому наявні підстави для покладення на нього такої відповідальності, є необґрунтованими та такими, що не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних рішень.
Доводи касаційної скарги про те, що суди не надали належної оцінки показанням свідків, іншим наявним у справі доказам, якими доведено вину відповідача, фактично зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що укладений між сторонами договір про повну матеріальну відповідальність не може бути підставою для покладення такої відповідальності на ОСОБА_1 як водія-експедитора, а також те, що позивачем не надано доказів на підтвердження виникнення несправності (поломки) транспортних засобів у зв`язку з винними протиправними діями відповідача, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у позові.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України 
«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АВАКС ПРОФ» залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 05 жовтня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                  С. О. Погрібний

                                                                                                            А. С. Олійник

                                                                                                            В. В. Яремко