ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА 
іменем України

27 лютого 2020 року 
м. Харків

справа № 643/8793/16-ц
провадження № 22-ц/818/1109/20   

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,
суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

імена (найменування) сторін: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 січня 2017 року в складі судді Майстренка А.Н.,

у с т а н о в и в:

В липні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів. 

Позовна заява мотивована тим, що 30 січня 2016 року між нею та відповідачем укладено договір купівлі-продажу № Д-30 від 30 січня 2016 року, відповідно до умов якого фізична особа-підприємець ОСОБА_2 зобов`язався встановити та передати у власність міжкімнатні двері в кількості 6 штук протягом 30 днів з моменту підписання договору. Відповідач запропонував відкрити кредитну лінію з безвідсотковою розстрочкою, однак згодом з`ясувалось, що розстрочка не є безвідсотковою, у зв`язку з цим 01 лютого 2016 року вона звернулась до відповідача з заявою про розірвання договору та повернення коштів. Продукція була поставлена з порушенням строку 30 квітня 2016 року та мала істотні недоліки, які не дозволяють використовувати її за цільовим призначенням. Вона зауважила, що двері не відповідають розміру двірного отвору, який попередньо замірювали. Її запевнили, що у неї індивідуальне замовлення, однак двері були стандартні і виготовлені фірмою «ОМіС». Акт про виявлені дефекти складено не було. 

Посилаючись на те, що недоліки товару є істотними, товар неможливо використовувати за цільовим призначенням, окрім того брак в дверях також неможливо усунути ОСОБА_1 просила розірвати договір № Х-30 від 30 січня 2016 року, стягнути з відповідача кошти в розмірі 41600 грн та судові витрати в розмірі 6000 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24 січня 2017 року позов задоволено. 

Розірвано договір купівлі-продажу № Д-30 від 30 січня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 . Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 41600 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 6000 грн. Вирішено питання щодо судового збору. 

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором, отже договір від 30 січня 2016 року № Д-30 підлягає розірванню, а сплачена грошова сума - поверненню позивачці.

16 грудня 2019 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального, процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено за відсутності доказів про наявність дефектів дверей та невідповідність розміру вхідного отвору. Зазначає, що ним були виконані умови договору купівлі-продажу товару в частині виготовлення, поставки та передачі у власність позивачці 6 міжкімнатних дверей у відповідності до узгодженого з позивачкою листа замірів. Відповідно до умов п.2.9 зазначеного договору він повинен був здійснити установку дверей позивачці, однак установка виконана не була, оскільки остання заперечувала проти цього. Відповідно до специфікації матеріалів вартість робіт по установці міжкімнатних дверей складає суму в розмірі 5580 грн. Вважає, що вказаний договір може бути розірвано в частині невиконаних робіт по установці міжкімнатних дверей та поверненню позивачці вартості цих робіт. Крім того, заперечує проти визнання позову його представником ОСОБА_3 в суді першої інстанції в частині невиконання договору.

07 лютого 2020 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити рішення суду першої інстанції без змін. 

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права. 

 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду  апеляційної скарги має право  залишити судове рішення без змін,  а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України). 

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України – в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 30 січня 2016 року між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу № Д-30 від 30 січня 2016 року.

В пункту 1.1 договору купівлі-продажу № Д-30 від 30 січня 2016 року, зазначено, що продавець зобов`язується установити та передати в власність покупцю товар, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити його в поряду та на умовах, встановлених цим договором. Відповідно до пункту 1.2. предметом договору є міжкімнатні двері, відповідно до листа узгодження замірів № Д-30 від 30 січня 2016 року, який є невід`ємним додатком до даного договору. 

Відповідно до пункту 2.1 вказаного договору продавець виконує доставку та передачу товару покупцю протягом 30 робочих днів з моменту отримання оплати. 

ОСОБА_1 зобов`язання за договором купівлі-продажу від 30 січня 2016 року № Д-30 виконала та сплатила суму в розмірі 41600 грн. 

01 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача з заявою, в якій просила розірвати вказаний договір, посилаючись на те, що відсутня фінансова можливості сплачувати кредит. 

29 травня 2016 року ОСОБА_1 повторно звернулась до відповідача з заявою, в якій просила розірвати договір та повернути їй сплачені кошти в розмірі 43200 грн, посилаючись на істотні недоліки товару.

Відповідно до Акту контрольних замірів міжкімнатних дверей та дверних отворів від 08 серпня 2016 року, складеного ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в присутності сусідів, встановлено, що розміри міжкімнатних дверей не відповідають розмірам дверних отворів. 

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу (частина перша статті 673 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
Законом України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) закріплено права споживачів, а також визначено механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Закону споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Згідно з положеннями частини п`ятої статті 6 Закону виробник (виконавець) зобов`язаний забезпечити технічне обслуговування та гарантійний ремонт продукції, а також її випуск і поставку для підприємств, що здійснюють технічне обслуговування та ремонт, у необхідному обсязі та асортименті запасних частин протягом усього строку її виробництва, а після зняття з виробництва - протягом строку служби, в разі відсутності такого строку - протягом десяти років.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар.

Пунктом 12 частини першої статті 1 Закону встановлено, що істотний недолік - це недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: він взагалі не може бути усунутий; його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором.

Згідно зі статтею 17 Закону за умови виникнення необхідності у визначенні причин втрати якості товару під час гарантійного строку продавець зобов`язаний провести експертизу продукції; при цьому на споживача покладається обов`язок лише довести наявність істотного дефекту продукції, тягар доказування причин виникнення недоліку товару покладений на продавця.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. 

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оскільки недоліки товару є істотними, товар неможливо використовувати за цільовим призначенням, брак в міжкімнатних дверях неможливо усунути, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про розірвання договору та стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 суми в розмірі 41600 грн та витрат на правничу допомогу в розмірі 6000 грн.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що міжкімнатні двері виготовлені відповідно до листа замірів, який був узгоджений з позивачкою, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки доказів на підтвердження того, що недоліки товару виникли з вини ОСОБА_1 матеріали справи не містять. 

Доводи апеляційної скарги щодо визнання представником відповідача позову в суді першої інстанції не ґрунтуються на законі. За правилами частини першої статті 64 ЦПК України, представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 27 лютого 2020 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Р.М.Піддубний

                                                                                О.Ю.Тичкова