КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

                                         _____________________________________
Справа №2603/9837/12
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/2238/2020                                                                                 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
14 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:             
                                    судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
                                    при секретарі                      Коліснику В.С.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві  цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 21 листопада 2019 року (суддя Лісовська О.В.) за заявою ОСОБА_1 про зупинення стягнення за виконавчим документом у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, стягувач ОСОБА_3 , 
                                                                            
встановила:
 
у жовтні 2019р. ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця Деснянського РВ ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві.
20 листопада 2019р. ОСОБА_1 подав заяву про зупинення стягнення за виконавчим листом № 2-275, виданим 19 серпня 2013 року Деснянським районним судом міста Києва, до набрання законної сили судовим рішенням за його заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду від 8 лютого 2013 року у справі № 2603/9837/12 за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 21 листопада 2019 року заяву задоволено частково, зупинено стягнення за виконавчим документом № 2-275 від 19 серпня 2013 року, виданим Деснянським районним судом м. Києва, до набрання законної сили судовим рішенням у даній цивільній справі.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду змінити в частині строку зупинення стягнення за виконавчим документом № 2-275 від 19 серпня 2013 року та зупинити стягнення до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 2603/9837/12 за його заявою про перегляд рішення Деснянського районного суду міста Києва від 8 лютого 2013 року за нововиявленими обставинами.
Скаржник посилається на неповне з`ясування судом обставин справи та помилковість висновків суду, оскільки скарга на дії державного виконавця Деснянського РВ ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві подана в межах тієї ж справи № 2603/9837/12, в якій ним подано заяву про перегляд рішення Деснянського районного суду міста Києва від 8 лютого 2013 року за нововиявленими обставинами.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Деснянський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві та стягувач ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.79, 83), у судове засідання не з`явилися, клопотання про його перенесення не подали, тому відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.
Частково задовольняючи заяву ОСОБА_1 про зупинення стягнення за виконавчим документом № 2-275 від 19 серпня 2013 рокудо набрання законної сили судовим рішенням у даній цивільній справі, суд першої інстанції виходив з того, що дане право суду закріплено у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 7 лютого 2014 року  «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах».
Відповідно до частини 1 статті 260 ЦПК України ухвала, що викладається окремим документом, складається, зокрема, з мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу (пункт 3).
Вказаній нормі закону ухвала суду першої інстанції не відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 8 лютого 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 8 травня 2013 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП, у розмірі 11 842грн 35коп.
На виконання рішення суду 19 серпня 2013 року Деснянським районним судом м. Києва виданий виконавчий лист, за яким постановою державного виконавця ВДВС Деснянського районного управління юстиції у м. Києві Логвинської К.Л. від 27 серпня 2013 року відкрито виконавче провадження № 39492540 (с.с.17).
28 травня 2019р. головним державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Вахрушевою Р.М. винесена постанова про звернення стягнення на пенсію боржника (с.с.33).
Правомірність прийняття вказаної постанови оскаржується ОСОБА_1 у даному провадженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
За змістом ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
При цьому нормами діючого Цивільно-процесуального Кодексу України не передбачено право суду зупинити стягнення за виконавчим документом.
У п. 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 7 лютого 2014 року  «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд не вправі вжити заходів 

забезпечення скарги (аналогічно забезпеченню позову) шляхом зупинення виконавчого провадження, зупинення дії оскаржуваного рішення тощо, оскільки зазначене не є повноваженнями суду, а є виключним повноваженням державного виконавця, яке може бути оскаржено до суду.
Разом із тим до завершення розгляду скарги при наявності для цього підстав суд може зупинити стягнення на підставі виконавчого листа (п. 2 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження»).
Отже, зупинити стягнення за виконавчим документом суд може тільки у виключних випадках, навівши відповідне обґрунтування.
Однак, заява ОСОБА_1 не містить обґрунтування необхідності зупинення стягнення за виконавчим документом.
Також такого обґрунтування не містить і ухвала суду. При цьому суд обмежився посиланням на роз`яснення, які викладені у вищезазначеній постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. 
Доводи ОСОБА_1 про необхідність зупинення стягнення за виконавчим документом у зв`язку із тим, що ним подана заява про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду, на підставі якого здійснюється стягнення за виконавчим документом, за якою відкрито провадження судом, не можуть бути тими виключними обставинами, які є підставою для зупинення стягнення за виконавчим документом до завершення розгляду скарги на дії державного виконавця.
Крім того, суд першої інстанції не врахував, що виконавчий документ перебуває на виконанні у Державній виконавчій службі з 27 серпня 2013 року, тобто протягом шести років рішення суду, яке набрало законної сили, не виконано.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».
Суд першої інстанції на вказані обставини та норми матеріального і процесуального правауваги не звернув, та прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення заяви про зупинення стягнення на підставі виконавчого документа.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції допущені порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тому ухвала суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зупинення стягнення за виконавчим документом, як необґрунтовану та безпідставну.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, колегія суддів 
 
постановила:
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 21 листопада 2019 року скасувати, заяву ОСОБА_1 про зупинення стягнення за виконавчим документом залишити без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 16 січня 2020 року.

 
Суддя-доповідач                                                      І.М. Рейнарт  

Судді                                                                         Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк