РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2020 року
м. Рівне

Справа № 569/23918/18
Провадження № 22-ц/4815/130/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючого Ковальчук Н. М.        
суддів: Бондаренко Н. В., Боймиструка С. В.
секретар судового засідання – Пиляй І. С.

учасники справи:
позивач за первісним позовом,
відповідач за зустрічним позовом – ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом,
позивач за зустрічним позовом – ОСОБА_2 ,
третя особа на стороні відповідача за зустрічним позовом без самостійних вимог - Відділ 
опіки та піклування Служби у справах дітей Рівненського міськвиконкому
                
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником – адвокатом Мороз Людмилою Святославівною, на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 жовтня 2019 року у складі судді Гордійчук І. О., ухвалене в м. Рівне о 16 годині 01 хвилині, повний текст рішення складено 06 листопада 2019 року,

в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання йому у володіння і користування частини спільного майна в натурі, яке відповідає Ѕ частці у спільній частковій власності на квартиру АДРЕСА_1 у вигляді жилої кімнати №3 площею 15,3 кв.м. Просить суд надати у володіння і користування відповідачу частину спільного майна в натурі , яка відповідає Ѕ частці у спільній частковій власності на квартиру АДРЕСА_1 у вигляді жилої кімнати «2», площею 11.2 кв.м. Решту приміщень квартири : кухню «4» площею 7,3 кв.м., ванну кімнату «6» площею 2,6 кв.м. , туалет «5» площею 1,2 кв.м., коридор «1» площею 7,3 кв.м., просить залишити у спільному володінні та користуванні обох співвласників. Свої позовні вимоги мотивує, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної спільної часткової власності йому ОСОБА_1 та його дочці ОСОБА_2 . Зазначає, що з дочкою склався порядок користування приміщенням, згідно якого, позивач займає кімнату «3» площею 15,3 кв.м., а дочка – кімнату «2» , площею 11,2 кв.м., усіма іншими приміщеннями користуються спільно. Позивач стверджує, що є пенсіонером, витрати по оплаті квартири і комунальних послуг змушений нести він, а дочка при цьому ніде не працює. Існують перешкоди в оформленні субсидії, оскільки позивач не може оформити окремі особові рахунки на оплату житла без згоди відповідача.
ОСОБА_2 подала до суду зустрічну позовну заяву про встановлення порядку користування квартирою, яка прийнята судом першої інстанції до спільного розгляду ухвалою суду від 06.03.2019 р. Відповідно позивач за зустрічними позовними вимогами просить встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 . Кімнату «3» просить виділити у користування ОСОБА_2 , кімнату «2» просить виділити у користування ОСОБА_1 . Решту приміщень квартири просить залишити у спільному користуванні обох власників. Свої вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 мотивує тим, у вказаній квартирі проживають чотири особи, а саме: батько з дружиною ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 з неповнолітньою донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час ОСОБА_2 з неповнолітньою донькою користується кімнатою «2», яка є меншою за площею, ніж кімната «3», і вони з неповнолітньою дочкою потребують більшої кімнати, що сприятиме нормальному розвитку, навчанню та дозвіллю дитини
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про надання у володіння та користування частини спільного майна в натурі задоволено частково. Зустрічний позов ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог – Відділ опіки та піклування служби у справах дітей Рівненського міськвиконкому,  про встановлення порядку користування квартирою - задоволено повністю. Встановлено поpядок коpистування пpимiщеннями кваpтиpи АДРЕСА_1 та видiлено у коpистування:
- ОСОБА_2 - житлову кімнату площею 15,3 кв.м. 
- ОСОБА_1 - житлову кімнату площею 11,2 кв.м. з прилеглим до неї балконом.
Кухню площею 7,3 кв.м., коридор площею 7,8 кв.м., ванну кімнату площею 2,6 кв.м., туалет площею 1,2 кв.м., залишено у спiльному коpистуваннi ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
В решті позовних вимог ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про надання у володіння та користування частини спільного майна в натурі відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано положеннями закону, які передбачають, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, і кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, та обґрунтовано тим, що між сторонами не було досягнуто домовленості з приводу проживання в більшій кімнаті «3» в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві спільної часткової власності, у зв`язку з чим встановлено порядок користування помешканням у судовому порядку. Судом також враховано технічну неможливість виділити у користування сторін такі кімнати, які б абсолютно відповідали їхнім ідеальним часткам у праві власності, у зв`язку з чим встановлено такий порядок користування, який за даних умов є найбільш раціональним, не обмежує та не порушує їхні права, і в тому числі відповідає інтересам неповнолітньої дитини.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим із неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та порушенням норм матеріального права, представник ОСОБА_1 – адвокат Мороз Людмила Святославівна оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі заперечує висновок місцевого суду про те, що між сторонами не було досягнуто домовленості з приводу проживання в більшій кімнаті в квартирі в квартирі АДРЕСА_1 . Доводить, що такий висновок не відповідає обставинам справи, адже в ході судового розгляду було встановлено, що після отримання у 2000 році ордеру на вселення у спірну квартиру, між членами сім`ї добровільно склався порядок користування зазначеним приміщенням, відповідно до якого у більшій кімнаті площею 15,3 кв.м проживатиме основний квартиронаймач ОСОБА_1 , а у кімнаті площею 11,2 кв.м проживатиме дочка, ОСОБА_2 . Таким чином, порядок користування був встановлений ще 19 років тому і був дотриманий сторонами. Додає, що ці обставини підтвердили і самі сторони по справі, а також свідки, зокрема, ОСОБА_3 , дружина її довірителя. Не погоджується із тим, що запропонований ОСОБА_2 порядок користування приміщеннями спірної квартири є найбільш раціональним та доцільним і таким, що відповідає інтересам неповнолітньої дитини. Покликається на пункт 2 статті 161 Житлового Кодексу України, якою встановлено, що особи, які вселилися в житлове приміщення як члени сім`ї наймача набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування приміщеннями, якщо при їх вселенні між цими особами наймодавцем, наймачем та членам його сім`ї, які проживають разом з ними, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Акцентує увагу на тому, що при вселенні у житлове приміщення між сторонами вже був встановлений певний порядок користування. Зазначає, що оспорюване рішення порушує права не лише позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , а й права його дружини ОСОБА_3 , яка вселилася в квартиру зі згоди всіх членів сім`ї саме у більшу кімнату площею 15,3 кв.м і в якій на даний час знаходяться всі її речі. Доводить, що та обставина, що кімната, в якій проживає ОСОБА_2 з донькою має малий розмір, що, в свою чергу, унеможливлює забезпечення дитини усім необхідним для її нормального розвитку, не доведена жодними належними та допустимими доказами. Вважає, що саме той порядок користування житловим приміщенням, про який просив у своєму первісному позові ОСОБА_1 , відповідає засадам розумності та справедливості. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити первісний позов її довірителя та відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог.

В поданому на апеляційну скаргу відзиві представник ОСОБА_2 – адвокат Губар Наталія Всеволодівна вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, апеляційну скаргу – безпідставною, з огляду на що просить її відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що в її задоволенні слід відмовити,  а оскаржуване рішення залишити без змін.

Судом встановлено, що сторони по справі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Рівненської міської ради 04.01.2001 року (а.с. 6). Право власності зареєстроване Рівненським міським бюро технічної інвентаризації, записане в реєстрову книгу за №191-484-50044.

Згідно технічного паспорту на квартиру, виготовленого КП «Рівненське МБТІ» 15.12.2000 року, квартира є двокімнатною, житловою площею 26,5 кв.м.: перша кімната «2» площею 11,2 кв.м. , друга кімната «3» площею 15,3 кв.м. , кухня «4» площею 7,3 кв.м., ванна кімната «6» площею 2,6 кв.м., туалет «5» площею 1,2 кв.м., коридор «1» площею 7,3 кв.м., балкон 2,8 кв.м., площа квартири 45,4 кв.м., загальна площа квартири 46,9 кв.м. 

Судом також встановлено, що у спірній квартирі проживають четверо осіб: в кімнаті «3» площею 15,3 кв.м. проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в кімнаті «2» площею 11,2 кв.м., проживають ОСОБА_2 разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_4 .

Дана обставина визнається сторонами, а також підтверджується також актом обстеження умов проживання від 04.03.2019 р., складеним головним спеціалістом відділу правового та соціального захисту дітей Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради. Актом встановлено, що дитина разом з матір`ю займають окрему кімнату.

Частиною першою статті 317 ЦК України закріплене право власника на володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю (ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Покликання апеляційної скарги на те, що порядок користування спірною квартирою був визначений близько 19 років тому і є усталеним, апеляційним судом не можуть бути взяті до уваги як підстава для скасування рішення місцевого суду.

Як встановлено судом, між сторонами не було досягнуто домовленості з приводу проживання в більшій кімнаті «3» в квартирі АДРЕСА_1 . Відповідач-позивач ОСОБА_2 оспорювала даний порядок, внаслідок чого виникали непорозуміння між співвласниками. В судовому засідання суду першої інстанції сторони підтвердили наявність неприязних стосунків та конфліктів, і ці обставин не спростовані під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

ОСОБА_2 з неповнолітньою дочкою ОСОБА_5 , які проживають у кімнаті площею 11, 2 кв.м, не мають у володінні та користуванні іншого нерухомого майна. В той час, дружині позивача-відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_6 , з якою він проживає у кімнаті площею15,3 кв.м, і про порушення житлових прав якої заявляє в апеляційній скарзі, на праві спільної часткової власності належить 1/2 частка квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 61).

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд приходить до переконання про те, що виділення у користування ОСОБА_1 кімнати площе. 11,2 кв. м, а ОСОБА_2 – кімнати площею 15,3 кв.м, попри незначне відхилення від ідеальних часток у праві спільної часткової власності, при обставинах забезпечення інтересів неповнолітньої дитини, а також наявності в кімнаті площею 11,2 кв.м прилеглого балкону, відповідатиме принципу справедливості та забезпечення якнайкращого балансу інтересів сторін.

Аналіз обставин справи в сукупності із нормами закону, якими ті врегульовані, дає підстави для висновку про необхідність та раціональність виділення в користування позивачу-відповідачу ОСОБА_1 кімнати № 2 згідно плану спірної квартири, площею 11,2 кв.м, що відповідає його частці у праві спільної часткової власності, відповідачці-позивачці ОСОБА_2 - кімнати № 3 площею 15,3 кв.м згідно плану спірної квартири, залишивши кухню, ванну, туалет, коридор у загальному (спільному) користуванні співвласників.

Відхиляючи апеляційну скаргу, апеляційний суд враховує положення статті 41 Конституції України, якою  передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За наведених обставин, апеляційного суду приходить до переконання про те, що оскаржувана ухвала постановлена місцевим судом з дотриманням норм процесуального права, судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником – адвокатом Мороз Людмилою Святославівною, залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2020 року.

Головуючий                                                        Ковальчук Н. М.

Судді:                                                                Бондаренко Н. В.

                                                                       Боймиструк С. В.