ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/10394/16-ц  Номер провадження 22-ц/814/166/20	Головуючий у 1-й інстанції Троцька А.І.  Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 січня 2020 року 	м. Полтава  	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого судді: Бондаревської С.М.
       суддів:  Карпушина Г.Л., Панченка О.О.
секретар – Мисечко А.І.,
за участю прокурора –  Харенка В.М.,
представників відповідачів: Акатової А.Г., адвоката – Чорної Н.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференії цивільну справу за апеляційною скаргою виконуючого обов`язки прокурора Полтавської області – Глушка Андрія  Михайловича  в  інтересах  держави  
       на ухвалу Октябрського районного суду  м. Полтави  від  31 жовтня  2019 року 
       у справі за позовом Полтавської місцевої прокуратури в особі ОСОБА_1 до виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, Шевченківської районної у місті Полтаві ради, ОСОБА_2 , треті особи: Полтавська міська рада, Полтавське міське управління земельних ресурсів та земельного кадастру, Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради, про визнання недійсним та скасування рішення про надання у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, зобов`язання вчинити дії з повернення земельної ділянки, – 
В С Т А Н О В И В :
Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 31 жовтня 2019 року позовну заяву Полтавської місцевої прокуратури в особі Кривоноса Руслана Євгенійовича до виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, Шевченківської районної у місті Полтаві ради, ОСОБА_2 , треті особи: Полтавська міська рада, Полтавське міське управління земельних ресурсів та земельного кадастру, Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради, про визнання недійсним та скасування рішення про надання у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, зобов`язання вчинити дії з повернення земельної ділянки – залишено без розгляду з підстав, передба-чених п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.
Не погодившись з даною ухвалою районного суду, виконуючий обов`язки прокурора Полтавської області – Глушко А.М. оскаржив її в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, – просив ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 31 жовтня 2019 року – скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. Стягнути з відповідачів на користь прокуратури Полтавської області судові витрати – судовий збір в сумі 1921 грн. за подачу апеляційної скарги. 
В обґрунтування доводів скарги вказував, що судом першої інстанції не враховано, що в даному випадку прокурор звернувся до суду, як самостійний позивач з позовом про визнання недійсними та скасування рішень Шевченківської районної у м. Полтава ради та її виконавчого комітету, якій Полтавською міською радою делеговані відповідні повноваження у сфері земельних правовідносин, а тому повідомлення органу місцевого самоврядування та підтвердження останнім представництва прокурором інтересів держави в суді в особі зазначеного органу, у відповідності до вимог ст.23 ЗУ «Про прокуратуру», не передбачено.
       Також, зазначав, що ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 18 березня 2019 року про відкриття провадження у даній справі підтверджено можливість здійснення прокурором представництва інтересів держави у даних правовідносинах.
       Зауважував, що в разі відсутності державного органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, або відсутності в нього повноважень щодо звернення до суду, прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому випадку прокурор набуває статусу позивача.
       Чинним законодавством визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель – Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, однак у вказаного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду з таким позовом, тому прокурор пред`являє цей позов в інтересах держави як позивач.

       У поданому відзиві на апеляційну скаргу Шевченківська районна у м. Полтаві рада та Виконавчий комітет Шевченківської районної у м. Полтаві рада зазначає про законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, внаслідок чого прохає залишити її без змін.
       Вказує, що прокурор безпідставно в позові не зазначив орган, що має захищати інтереси держави, не навів доказів його бездіяльності (і вжиття заходів прокуратурою, направлених на усунення бездіяльності), не надав доказів звернення до відповідного органу, що передує зверненню до суду відповідно до ч.4 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру».
       Вважає, що прокурор не довів свого права звернення з даним позовом до суду як самостійного позивача, оскільки в позові не наведено причин, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підстави для звернення прокурора до суду, не наведено підстав для представництва прокурором суб`єктів владних повноважень, в інтересах яких подана позовна заява.

       Також, відзив на апеляційну скаргу було подано представником відповідача ОСОБА_3 – адвокатом Чорною Н.О., яка просить скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що прокурор у позовній заяві не зазначив, який суб`єкт владних повноважень не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження щодо захисту інтересів держави або ж такий суб`єкт владних повноважень відсутній.
       Вважає, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором в суді, при цьому, прокурор повинен здійснювати представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для такого представництва.
               
       Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, вислухавши пояснення учасників процесу вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що в грудні 2016 року Перший заступник керівника Полтавської місцевої прокуратури звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, Шевченківської районної у місті Полтаві ради,  ОСОБА_2 , треті особи: Полтавська міська рада, Полтавське міське управління земельних ресурсів та земельного кадастру, Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання та скасування рішення про надання у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акту на право  власності на земельну ділянку, зобов`язання вчинити дії  з повернення земельної ділянки.
В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що на підставі постанови прокуро-ра  від 23 квітня 2013 року в Полтавській міській раді проведено перевірку в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів, за результатами якої виявлено порушення вимог земельного законодавства, а саме відчуження рішеннями Октябрської районної у м. Полтаві ради та виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради  земель парку «Перемога» у м. Полтаві, який є об`єктом природно-заповідного фонду та пам`яткою місцевого значення садово-паркового мистецтва.  
Рішеннями виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради  від 11 трав-ня 2010 року  та  від 10 серпня  2010 року, рішенням Октябрської районної у м. Полтаві ради від 20 травня 2010 року та від 16 вересня  2010 року частину земельної ділянки парку «Перемога»  площею 1000 кв. м передано у власність  ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а 04 жовтня 2010 року їй видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку з присвоєнням кадастрового номеру 5310137000:15:014:0108.
Незаконність передачі у власність  ОСОБА_2 вказаної земельної ділянки встановлено вироком Київського районного суду м. Полтави  від 23 квітня 2015 року про визнання винним завідуючого Полтавським сектором охорони навколишнього середовища у Полтавській області, який погодив  ОСОБА_2 відведення земельної ділянки.
Посилаючись на незаконність передачі  ОСОБА_2 спірної земельної ділянки на підставі вказаних рішень Октябрської районної у м. Полтаві ради, виконавчого комітету Октябрської районної у  м. Полтаві ради, прокурор просив їх скасувати, визнати недійсним державний акт на право власності на спірну земельну ділянку, виданий  ОСОБА_2 04 жо-втня 2010 року, зобов`язати відповідача повернути земельну ділянку, площею 1000 кв. м до земель запасу Полтавської міської ради та вирішити питання про розподіл судових витрат.   

Рішенням  Октябрського районного суду м. Полтави від 20 червня 2017 року в задоволенні позову Першого заступника керівника Полтавської місцевої прокуратури відмовлено.
Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 27 вересня 2017 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги Першого заступника керівника Полтавської місцевої прокуратури задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Октябрської районної у місті Полтаві ради (перейменовано на виконавчий комітет Шевченківської районної у місті Полтаві ради) від 11 травня  2010 року № 201 про надання дозволу  ОСОБА_2 на виготовлення проекту відведення зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельної ділянки.
Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 10 серпня 2010 року №354 про затвердження  ОСОБА_2 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зі складу земель житлової та громадської забудови міста для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Визнано незаконним та скасовано рішення Октябрської районної у місті Полтаві ради (перейменовано на Шевченківську районну у місті Полтаві раду) від 20 травня 2010 року про затвердження рішення виконавчого комітету Октябрської районної у місті Полтаві ради від 11 травня 2010 року №201, яким надано дозвіл  ОСОБА_2 на виготовлення проекту відведення зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельної ділянки.
Визнано незаконним та скасовано рішення Октябрської районної у м. Полтаві ради від 16 вересня 2010 року про затвердження рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 10 серпня 2010 року №354, яким затверджено  ОСОБА_2 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки зі складу земель житлової та громадської забудови міста для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №483005 від 04 жовтня 2010 року.
Зобов`язано  ОСОБА_2  повернути до земель запасу Полтавської міської ради земельну ділянку, кадастровий номер 5310137000:15:014:0108.
Стягнуто з виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, Шевченківської районної у місті Полтаві ради,  ОСОБА_2 на користь прокуратури Полтавської області понесені судові витрати за подачу позовної заяви по 3 252 грн. 34 коп. та за подачу апеляційної скарги по 3577 грн. 57 коп. з кожного.

Постановою Верховного Суду від 06 лютого 2019 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20 червня 2017 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 27 вересня 2017 року – скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 31 жовтня 2019 року позовну заяву Полтавської місцевої прокуратури в особі Кривоноса Р.Є. до виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, Шевченківської районної у місті Полтаві ради, ОСОБА_2 , треті особи: Полтавська міська рада, Полтавське міське управління земельних ресурсів та земельного кадастру, Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради, про визнання недійсним та скасування рішення про надання у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, зобов`язання вчинити дії з повернення земельної ділянки – залишено без розгляду з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.
       Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що підстав для представництва прокурором суб`єктів владних повноважень, в інтересах яких подана дана позовна заява, немає, оскільки прокурор здійснює представництво виключно після підтвердження судом підстав для представництва (ч. 1 ст. 23 Закону України «Про проку-ратуру»), а оскільки такі підстави ним не доведені, то до даних правовідносин необхідно застосувати положення п. 2 ч.1 ст. 257 ЦПК України.

Однак, такий висновок районного суду не відповідає встановленим у справі обставинам та не ґрунтується на законі, виходячи з наступного.
Зв нормами ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. 
Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі №915/478/18).
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що і в судовому процесі, зокрема, у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови від 27 лютого 2019 року у справі №761/3884/18). Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.
У випадках, визначених Законом України «Про прокуратуру», на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 вказаного Закону).
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року у справа № 1-1/99 (№ 3-рп/99) прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави.
За нормами статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Прокурори та їх заступники подають позовні заяви саме в інтересах держави, а не в інтересах підприємств, установ, організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності. Прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави. 
Згідно з пунктом «б» частини першої статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.
Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування (частини перша, друга статті 83 ЗК України).
Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор у позовній заяві зазначив, що порушення інтересів територіальної громади м. Полтави полягають у незаконному набутті ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку комунальної власності. 
У позовній заяві міститься посилання на необхідність застосування до спірних правовідносин статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. 
У позовній заяві прокурор також посилається на практику Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року), відповідно до яких напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. 

При цьому прокурор зазначав, що правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. 
Звернення прокурора з даним позовом викликано необхідністю захисту майнових інтересів територіальної громади м. Полтави та реалізації конституційного права громадян користуватися об`єктами права власності Українського народу за бездіяльності органу місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.
Відтак, у вимогах прокурора наявні суспільний інтерес, додержання справедливого балансу між публічним і приватним інтересом та правомірності втручання.
Згідно абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» (далі-Закон) представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший - третій частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи частин четвертої та п`ятої статті 56 ЦПК України.
Питання участі у цивільному процесі органів та осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державних чи суспільних інтересів визначено статтею 56 ЦПК України.
Згідно ч. ч. 4, 5 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст.185 цього Кодексу.
       У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
Системне тлумачення частин четвертої та п`ятої статті 56 ЦПК України й абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Згідно з частиною п`ятою статті 175 ЦПК України у разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення. Близька за змістом вимога застосовується згідно з абзацами першим і другим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» - прокурор має обґрунтувати наявність підстав для представництва.
Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді згідно з частиною четвертою статті 56 ЦПК України має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу про залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення у разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки усунуті не були.
Як убачається зі змісту позовної заяви, прокурор заявив позов і на виконання частин четвертої, п`ятої статті 56 ЦПК України та абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» у тексті позовної заяви зазначив, що, за наявності встановлення порушень вимог земельного законодавства Полтавською міською радою не вжито жодних заходів на повернення земельних ділянок у комунальну власність міста, що свідчить про бездіяльність органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, тобто навів підставу для представництва інтересів держави, а також обґрунтував, у чому, з погляду позивача, полягає порушення цих інтересів (тобто навів підстави позову). 
З огляду на наведене Верховний суд у постанові від 04 грудня 2019 року по аналогіч-ній справі №554/10828/16-ц зробив висновок, що суди першої та апеляційної інстанцій не мали підстав вважати необґрунтованими доводи прокурора на необхідність представництва інтересів держави у спірних правовідносинах.
15 грудня 2016 року Октябрський районний суд м. Полтави постановив ухвалу, якою відкрив провадження у даній справі. Мотивував ухвалу тим, що подана прокурором позовна заява відповідає вимогам статей 119, 120 ЦПК України, у редакції, чинній на момент відкриття провадження в справі. Жодних недоліків цієї заяви в частині відсутності обґрунтування прокурором підстави для здійснення представництва інтересів держави суд першої інстанції не виявив і позовну заяву прокурора як із цих, так і з інших підстав без руху не залишав /т. 1 а. с. 41/.
Допустивши згідно з абзацом другим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів держави, Октябрський районний суд м. Полтави постановив ухвалу від 31 жовтня 2019 року, якою позовну заяву залишив без розгляду, вказавши, що обставини, які свідчать про відсутність у прокурора повноважень на ведення справи були виявлені після відкриття провадження у справі, під час підготовчого засідання. 
Підставою для залишення позовної заяви без розгляду суд вважав те, що прокурор не мав підстав для представництва суб`єктів владних повноважень, в інтересах яких подана позовна заява, а тому, відповідно до пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України, суд залишив позовну заяву без розгляду.
Незгода суду з наведеним у позовній заяві обґрунтуванням прокурора щодо визначеної ним підстави представництва не є підставою для залишення позову без розгляду.
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно із принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади, здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц (провадження 14-104цс19) висловила правову позицію стосовно необхідності підтвердження прокурором відсутності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Так, якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив таку відсутність, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» застосовується до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту.
       Як убачається з позовної заяви, суб`єктного складу учасників справи та апеляційної скарги, прокурор зазначає про відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. При цьому наголошує, що оскільки, на його думку, виконавчим комітетом Шевченківської районної у місті Полтаві ради, Шевченківською районною у місті Полтаві радою прийняті незаконні рішення про передачу у власність відповідача спірної земельної ділянки і вказані органи місцевого самоврядування визначені як відповідачі у справі, а одна і та сама особа не може бути одночасно позивачем та відповідачем за цим же позовом, оскільки це суперечить нормам цивільно-процесуального законодавства, а у іншого органу, уповноваженого на здійснення функцій у спірних правовідносинах, а саме Головного управління Держгео-кадастру у Полтавській області, відсутні відповідні повноваження на звернення до суду, про що зазначено у позові, то прокурор звернувся до суду з даним позовом як самостійний позивач з метою захисту інтересів держави в суді, та набув у цій справі статусу позивача у відповідності до припису ч. 5 ст. 56 ЦПК України.
       Наявність у прокурора відповідних повноважень щодо звернення до суду підтверджується фактично і наведеною вище ухвалою місцевого суду про відкриття провадження у справі.
Місцевий суд не взяв до уваги та не перевірив довід прокурора про відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах чи то наявність або відсутність у такого органу відповідних повноважень на звернення до суду.
Оскільки в оскаржуваній ухвалі судом першої інстанції не було належним чином проаналізовано та спростовано доводи прокурора, наведені в позові, щодо наявності в нього повноважень для звернення до місцевого суду з даним позовом, як позивачем особисто, посилання на те, що в даному випадку прокурор не може бути альтернативним суб`єктом звернення до суду, і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, – на думку колегії суддів, є передчасним.
       Також, з огляду на те, що прокурор звернувся до суду в інтересах держави, як це передбачено Законом, висновок в оскаржуваній ухвалі про те, що прокурор не мав підстав для представництва суб`єктів владних повноважень (яких він, власне, і не представляє), в інтересах яких подана позовна заява, – є неправомірним.
Виходячи з приписів п. 8 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк, тобто, без додержання вимог щодо того, що у разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення (ч. 5 ст. 175 ЦПК України).
Ураховуючи аналіз наведених вище норм права та обставини справи, колегія суддів вважає, що суду першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора, у даній справі необхідно було залишити позовну заяву прокурора без руху з вказівкою на обгрунтування підстав звернення до суду в інтересах держави і після її невиконання повернути позов прокурору або надати можливість прокурору у підготовчому судовому засіданні подати уточнену позовну заяву з наведенням обґрунтувань пред`явлення позову в інтересах держави з зазначенням даних, які вказують на необхідність звернення до суду з даним позовом саме прокурором як позивачем, або залишити позов прокурора без розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі, якщо прокурор подав заяву без обґрунтування підстав звернення до суду в інтересах держави (п. 8 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, а не п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України).

Відтак, зважаючи на те, що на думку суду першої інстанції обставини, які свідчать про відсутність у прокурора повноважень на ведення справи були виявлені після відкриття провадження по справі, місцевому суду необхідно було відкласти судове засідання та надати позивачу строк для подання уточненої позовної заяви, у зв`язку з чим колегія суддів вважає передчасним висновок суду про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду.

За наведених обставин, районний суд дійшов невірного та передчасного висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду, оскільки підстави для застосування п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України були відсутні, внаслідок чого оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням даної справи до місцевого суду для продовження розгляду.

З урахуванням вищевикладеного, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення. 

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи , порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 6 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ч.1 ст. 379, ст. ст. 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу виконуючого обов`язки прокурора Полтавської області – Глушка   Андрія  Михайловича  в інтересах держави   – задовольнити.        

Ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 31 жовтня 2019 року – скасувати.
Матеріали справи за позовом Полтавської місцевої прокуратури в особі ОСОБА_1 Євгенійовича до виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, Шевченківської районної у місті Полтаві ради, ОСОБА_2 , треті особи: Полтавська міська рада, Полтавське міське управління земельних ресурсів та земельного кадастру, Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради, про визнання недійсним та скасування рішення про надання у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, зобов`язання вчинити дії з повернення земельної ділянки – повернути для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:          Бондаревська С.М.

Судді:                                          Карпушин Г.Л.        

Панченко О.О.