ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2020 р.	Справа № 440/824/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Чалого І.С. ,  Жигилія С.П. ,
за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 року, головуючий суддя І інстанції: І.С. Шевяков, м. Полтава, повний текст складено 30.05.19 року по справі № 440/824/19
          за позовом       ОСОБА_1  
          до      Головного управління ДПС у Полтавській області              
          про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),
ВСТАНОВИВ
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Полтавській області (далі по тексту - відповідач, ГУ ДФС у Полтавській області), в якому просив суд визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 30.11.2018 № Ф-9993-51/3910.
В обґрунтування позовних вимог вказував на свою незгоду з нарахуванням відповідачем недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі по тексту - ЄСВ) в розмірі 15 819 грн 54 коп. На думку позивача, відповідачем протиправно нарахований єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки він, ОСОБА_1 , як адвокат знаходиться у трудових відносинах з роботодавцем та самостійної адвокатської діяльності не веде, а роботодавець повністю сплачує єдиний внесок за працевлаштованого адвоката. Позивач наполягав на тому, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування лише за умови, що така особа не є найманим працівником в межах такої незалежної діяльності і що вона отримує дохід саме від такої незалежної професійної діяльності. 
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 по справі № 440/824/19 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління ДФС у Полтавській області (вул.Європейська, 4 м.Полтава ЄДРПОУ 39461639) задоволено повністю.
Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-9993-51/3910 від 30 листопада 2018 року.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Полтавській області витрати зі сплати судового збору у сумі 769,40 грн.
Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить суд апеляційної інстанції рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 по справі № 440/824/19 скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги пояснив, що позивач в силу п.5 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" є платником єдиного внеску. У відповідності до п.2 ч.1 ст.7 вказаного Закону з 01.01.2017 нарахування та сплата єдиного внеску в мінімальному розмірі є обов`язком такого платника, незважаючи на неотримання доходу у відповідному звітному періоді від провадження доходу від адвокатської діяльності. При цьому, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, у т.ч. позивач, є платниками єдиного внеску незалежно від того, чи є такі особи одночасно найманими працівниками. 
Позивач в надісланому до суду письмовому відзиві просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначив, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську (самозайнята особа), є платником ЄСВ лише за умови, що така особа не є найманим працівником в межах такої незалежної діяльності, і що ця особа отримує дохід саме від такої незалежної професійної діяльності. Пояснив, що з 13.05.2002 по теперішній час перебуває у трудових відносинах з ПрАТ «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат». Отже, у розумінні Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" позивач є застрахованою особою і єдиний внесок за нього регулярно нараховує і сплачує роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як особою, що має право провадити адвокатську діяльність. 
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 08.08.2019 по справі № 440/824/19 зупинено провадження у справі № 440/824/19 за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 по справі № 440/824/19 до набрання чинності рішенням Верховного Суду у зразковій адміністративній справі № 520/3939/19 (Пз/9901/10/19).
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2020 по справі № 440/824/19 поновлено провадження у справі.
          Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 30.01.2020 по справі № 440/824/19 замінено відповідача по справі № 440/824/19 - Головне управління ДФС у Полтавській області  на  правонаступника - Головне управління ДПС у Полтавській області.  
Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що на підставі рішення Полтавської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури № 19 від 14.08.2012 ОСОБА_1 має право на заняття адвокатською діяльністю, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією  свідоцтва № 1298 (а.с. 11).
З 29.08.2012 позивач перебував на обліку в Кременчуцькій ОДПІ ГУ ПФС у Полтавській області (а.с. 13).
          З 13 травня 2002 року по теперішній час ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з ПАТ "Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат", що підтверджують наявні в матеріалах справи копія трудової книжки позивача (а.с. 29-31) та довідка підприємства від 16.01.2019 № 41 (а.с.32). 
10 січня 2019 року позивачем отримано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 30 листопада 2018 року № Ф-9993-51/3910 в розмірі 15 819 грн 54 коп., якою позивача зобов`язано сплатити недоїмку зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 15 819 грн 54 коп.
Не погодившись із вказаною вимогою, ОСОБА_1 звернувся зі скаргою до Державної фіскальної служби України.
За наслідками розгляду скарги ОСОБА_1 . Державною фіскальною службою України прийнято рішення від 20.02.2019 № 8378/6/99-99-11-05-02-25, яким оскаржувана вимога залишена без змін, а скарга - без задоволення (а.с. 18-20).
Враховуючи викладене, не погодившись з висновками контролюючого органу, позивач звернувся до суду з цим позовом про визнання протиправною та скасування вимоги від 30.11.2018 № Ф-9993-51/3910. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач протягом 2017 року був найманим працівником, за якого роботодавцем було нараховано ЄСВ на його заробітну плату, не провадив самостійної адвокатської діяльності та не отримував доходу від адвокатської діяльності, що свідчить про відсутність обов`язку сплати єдиного внеску у нього як самозайнятої особи, а відтак, нарахування позивачеві єдиного внеску за 2017 рік є неправомірним. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
За визначенням підпункту 14.1.226 пункту 14.1  ст.14 Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Порядок обчислення і сплати єдиного внеску встановлено положеннями  Закону України від 08.07.2010 № 2464-VІ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон №2464-VІ). 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VІ єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з частинами 2 та 3 статті 9 Закону № 2464-VІ обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим  Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. 
Перелік платників та особливості сплати єдиного внеску в залежності від категорії унормовано статтею 4 Закону № 2464-VІ. 
Так, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності, віднесені пунктом 5 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VІ до платників єдиного внеску. 
Відповідно до частини 8 статті 9 Закону № 2464-VІ (в редакції, чинній до 11.10.2017) платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року.
Згідно з частиною 8 статті 9 Закону № 2464-VІ в редакції згідно із Законом України від 03.10.2017 № 2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій"  платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. 
Відповідно до підпункту 2 пункту 1 статті 7 Закону № 2464-VІ єдиний внесок нараховується для платників, зазначених, зокрема, у пункті 5 частини першої  статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. 
З урахуванням вищенаведених норм права, колегія суддів дійшла висновку про те, що до платників єдиного внеску законодавцем віднесено осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, в тому числі адвокатську, та отримують дохід від цієї діяльності.
Отже, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності та отримання доходу від такої діяльності. 
Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 05.11.2018 у справі № 820/1538/17.
При цьому, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є підставою та доказом здійснення адвокатської прибуткової діяльності та факту зайнятості особи.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції відсутність у позивача доходу від здійснення адвокатської діяльності за 2017-2018 роки, що підтверджується наявними в матеріалах справи відомостями з державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми виплачених доходів (а.с. 59), та не заперечується відповідачем по справі. 
Вказаними відомостями підтверджено факт отримання позивачем доходів тільки від працевлаштування за основним місцем роботи в ПАТ "Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат" та відсутність здійснення адвокатської діяльності поза основним місцем працевлаштування.
З наявної до матеріалів справи копії декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік (а.с. 21-22), поданої ОСОБА_1 до контролюючого органу, встановлено, що протягом 2017 року ним від провадження незалежної професійної діяльності жодних доходів не отримано.
Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що в період, за який позивачу нараховано недоїмку згідно з оскаржуваною вимогою (з 1 кварталу 2017 року по 3 квартал 2018 року) ОСОБА_1 не здійснював самостійної адвокатської діяльності та не отримував доходу від такої діяльності, що свідчить про відсутність обов`язку сплати єдиного внеску у позивача, як самозайнятої особи.
Доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 зобов`язаний був нараховувати та сплачувати єдиний внесок незалежно від отримання доходу від адвокатської діяльності, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на таке. 
Відповідно до абзацу 2 пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464 -VІ (в редакції, чинній з 01.01.2017 до 11.10.2017 зі змінами, внесеними Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України” від 06.12.2016 № 1774-VIII) у разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Згідно з абзацом 2 пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VІ (в редакції, чинній з 11.10.2017 у зв`язку із набранням чинності Законом України від 03.10.2017 № 2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій") у разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Разом з тим, як зазначалось вище, в силу пункту 5 частини 1 статті 4 цього Закону необхідною ознакою самозайнятої особи як платника єдиного внеску є отримання доходу від провадження незалежної професійної діяльності.
Отже, між нормами пункту 5 частини 1 статті 4 та пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VІ наявна певна колізія.
Згідно з підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 ПК України податкове законодавство України ґрунтується, зокрема, на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.
Колегія суддів зазначає, що з практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи "Серков проти України" (заява №39766/05), "Щокін проти України" (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до  статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"  підлягають застосуванню судами як джерела права.
Відтак, з огляду на приписи підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 ПК України та норми Закону № 2464-VІ у контролюючого органу були відсутні підстави для нарахування за 2017 рік та 3 квартали 2018 року єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 15819,54 грн. 
Поряд з цим, слід вказати, що єдиний внесок за  ОСОБА_1 в період 2017 року було сплачено роботодавцем останнього – Приватним акціонерним товариством «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат», що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою. 
Пунктом 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дано визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону. 
За визначенням підпункту 14.1.222 пункту 14.1 статті 14 ПК України роботодавець - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ чи її представництво) або самозайнята особа, яка використовує найману працю фізичних осіб на підставі укладених трудових договорів (контрактів) та несе обов`язки із сплати їм заробітної плати, а також нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб до бюджету, нарахувань на фонд оплати праці, інші обов`язки, передбачені законами.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої  статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. 
Як зазначалось вище, пунктом 5 частини першої статті 4 Закону №2464-VI з-поміж інших платників єдиного внеску визначено осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності. 
Відповідно до абзацу першого пункту 1 частини першої  статті 7 Закону № 2464-VI  єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають, зокрема, суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу особи, яка провадить незалежну професійну діяльність, Законом № 2464-VI не врегульовано. 
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. 
Водночас, які вірно зазначено судом першої інстанції, метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Вказана мета досягається шляхом регулярної сплати мінімального страхового внеску. 
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що саме для досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності. 
З огляду на предмет спору у даній справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, колегія суддів вважає, що особа, яка зареєстрована як така, що провадить незалежну професійну діяльність, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. 
Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Отже, в розумінні Закону  №2464-VI, позивач є застрахованою особою і єдиний внесок за нього регулярно нараховує та сплачує роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як особою, що має право провадити адвокатську діяльність.
Такий висновок суду першої та апеляційної інстанцій узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 04.12.2019 по справі № 440/2149/19, яка є обов`язковою для врахування в силу ч.5 ст.242 КАС України. 
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що вимога ГУ ДФС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 30.11.2018 № Ф-9993-51/3910 винесена відповідачем не на підставі та не у спосіб, що передбачені Законом № 2464-VI, без урахування всіх обставин, що мали значення для її прийняття, а відтак, є протиправною та підлягає скасуванню.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області  залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 року по справі № 440/824/19  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	Т.С. Перцова	
Судді	(підпис)  (підпис) 	І.С. Чалий    С.П. Жигилій   	
Повний текст постанови складено  04.02.2020 року