УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
30 січня 20120 року
м. Київ
справа № 333/1824/19
провадження № 51 - 189 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                        ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 вирок Комунарського  районного суду міста Запоріжжя від 11 липня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 12 листопада 2019 року,
встановив:
За вироком Комунарського  районного суду міста Запоріжжя від 11 липня 2019 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 187 КК та призначено покарання за ч. 2 ст. 187 КК у виді позбавлення волі строком на 7 років із конфіскацією всього особистого майна; за ч. 3 ст. 187 КК у виді позбавлення волі строком на 7 років 1 місяць із конфіскацією всього особистого майна. Відповідно до      ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років 1 місяць із конфіскацією всього особистого майна.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 12 листопада 2019 року вказаний вирок залишено без змін.
У касаційній скарзі засуджений  ОСОБА_4  порушує питання про перегляд зазначених судових рішень у касаційному порядку, просить скасувати вирок місцевого та ухвалу апеляційного судів та призначити новий розгляд.
Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 КПК, колегія суддів дійшла висновку, що скаргу подано без додержання вимог зазначеної статті.
Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК касаційна скарга повинна містити обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, в чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення. 
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПКпідставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК), неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК) чи невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).
Посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, яка подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судового рішення, і які, на її думку, були допущені судами при винесенні судових рішень, навести конкретні аргументи в обґрунтування кожної позиції.
При цьому слід враховувати, що відповідно до ст. 433 КПКсуд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Однак, всупереч наведеним положенням процесуального закону, засуджений  ОСОБА_4 , посилаючись на невірну кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 187 КК та ч. 3 ст. 187 КК, на його думку, наводить доводи, які фактично зводяться до його незгоди з наданою судами оцінкою доказам, неповнотою судового розгляду та заперечення правильності встановлених фактичних обставин кримінального провадження, що в силу статей 433, 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
При цьому засуджений ОСОБА_4 , обмежившись загальними фразами про порушення, допущені, на його думку, судом першої та апеляційної інстанції, не обґрунтував у чому саме ці порушення полягали, як вони вплинули на законність й обґрунтованість постановлених місцевим та апеляційним судом судових рішень, і чому ці порушення слід відносити до підстав для скасування касаційним судом вироку місцевого та ухвали апеляційного судів, згідно з ч. 1 ст. 438 КПКта з огляду на положення статей 370, 404, 412, 419 цього Кодексу.
Крім того, касаційна скарга засудженого не містить доводів щодо незаконності висновків суду апеляційної інстанції, наведених у ухвалі цього суду на спростування доводів апеляційної скарги сторони захисту.
Окрім цього, ОСОБА_4 у мотивувальній частині касаційної скарги, посилаючись на незаконність судових рішень з підстави, передбаченої п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК лише формально зазначає про несправедливість призначеного йому покарання через суворість, при цьому доводів щодо його явної несправедливості з урахуванням положень ст. 414 КПК касаційна скарга не містить.
Крім того, усупереч положенням ч. 5 ст. 427 КПК засуджений ОСОБА_4 не долучив до касаційної скаргикопії вироку місцевого суду. 
Відсутність у касаційній скарзі згаданого обґрунтування й недотримання положень ст. 427 КПК, перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
Керуючись ч. 1 ст. 429 КПК, Верховний Суд 
постановив:
Залишити касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 без руху і встановити йому п`ятнадцятиденний строк із дня отримання ухвали на усунення зазначених у ній недоліків.
У разі невиконання викладених в ухвалі вимог касаційну скаргу буде повернуто скаржникові.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                     ОСОБА_3